УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 580/4693/25
адміністративне провадження № К/990/54881/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стеценка С.Г. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року
у справі № 580/4693/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - ГУ ПФ України в Черкаській області), в якому просив:
- визнати неправомірними дії ГУ ПФ України в Черкаській області щодо непризначення субсидії;
- зобов`язати ГУ ПФ України в Черкаській області призначити субсидію та відшкодувати збитки і моральну шкоду.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року відмовив у задоволенні позову. 
ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову:
- визнано протиправними дії ГУ ПФ України в Черкаській області щодо відмови у призначенні субсидії;
- зобов`язано ГУ ПФ України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг з 01 січня 2025 року, з урахуванням висновків суду.
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ГУ ПФ України в Черкаській області 25 грудня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду.
Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із такого.
Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Скаржником наведено такі підстави для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності № 580/4693/25, які передбачені частиною четвертою і п`ятою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 242 КАС України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2023 року у справі № 420/14943/21 (щодо обґрунтованості судового рішення), від 10 січня 2024 року у справі № 240/4894/23 (щодо принципу тлумачення закону на користь особи); не врахував норми пункту 46 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848. Позивач подав недостовірні відомості щодо складу домогосподарства, а саме, щодо одруженої доньки та членів її сім`ї, тому ГУ ПФ України в Черкаській області мало підстави відмовити у призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг з 01 січня 2025 року; на думку відповідача, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. 
Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
ГУ ПФ України в Черкаській області посилається на висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 11 вересня 2023 року у справі № 420/14943/21, щодо критеріїв обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, який сам по собі не може бути підставою для касаційного оскарження, оскільки є загальновизнаним у судовій практиці, а скаржник не наводить аргументів щодо неправильного застосування цього висновку судами попередніх інстанцій або наявності суперечностей у його тлумаченні різними судами в інших справах. 
У постанові від 10 січня 2024 року у справі № 240/4894/23, якою вирішувався пенсійний спір, Верховний Суд зазначив, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine" (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини". Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи. 
Проте ГУ ПФ України в Черкаській області не наводить конкретних аргументів щодо того, яким чином суд апеляційної інстанції неправильно застосував принцип "in dubio pro persona" при вирішенні питання про відмову у призначенні житлової субсидії ОСОБА_1 , а також не обґрунтовує, чому застосування цього принципу у цій справі створює виключну правову проблему або потребує формування нової єдиної правозастосовчої практики у подібній категорії спорів щодо призначення житлових субсидій.
Верховний Суд підкреслює, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Також Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Таким чином, ГУ ПФ України в Черкаській області у касаційній скарзі не підстав наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та наявність обставин, визначених частиною п`ятою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження судового рішення, ухваленого у справі незначної складності. 
За таких обстави, Суд дійшов висновку, що ГУ ПФ України в Черкаській області слід відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України.
Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 10 березня 2025 року у справі № 140/10420/23, від 19 травня 2025 року у справі № 260/6114/24, від 24 червня 2025 року у справі № 560/2096/25.
Суд також звертає увагу, що оскаржуваним судовим рішенням суд апеляційної інстанції зобов`язав ГУ ПФ України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення з 01 січня 2025 року субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням висновків суду. Тобто, апеляційний суд не прийняв остаточного рішення щодо права позивача на отримання житлової субсидії, а зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням правових висновків суду, що надає ГУ ПФ України в Черкаській області можливість належним чином дослідити питання достовірності відомостей про склад домогосподарства, встановити кількість фактично проживаючих членів домогосподарства, різницю між фактично проживаючими і зареєстрованими членами домогосподарства, та прийняти обґрунтоване рішення у межах дискреційних повноважень.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у справі № 580/4693/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. 
2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Я.О. Берназюк
Судді С.Г. Стеценко
В.М. Шарапа