УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

15 січня 2026 року 
м. Київ
справа №753/6538/18
адміністративне провадження № К/990/183/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року
у справі №753/6538/18
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві 
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Лівобережного об`єднання управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати рішення від 11 травня 2017 року №1208/08 щодо відмови у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України»;

- зобов`язати перерахувати та виплатити позивачу пенсію за віком, відповідно до частини дванадцятої статті 20 Закону України «Про статус народного депутата», в розмірі 60 відсотків від заробітної плати працюючого нині народного депутата України, яка складає 17425,20 грн, починаючи з 01 квітня 2017 року.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року позов передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року, здійснено заміну відповідача у справі з Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України міста Києва на Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві та відмовлено у задоволенні позову.

20 липня 2020 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд справи за виключними обставинами, у якій останній посилається на рішення Другого сенату Конституційного суду України від 18 червня 2020 року у справі №3-189/2018(1819/18), у якому Суд визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) припис пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII.

04 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва постановив ухвалу про відкриття провадження за виключними обставинами у справі.

16 вересня 2020 року Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалою зупинено провадження у справі №753/6538/18 до набрання законної сили рішенням Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №808/1628/18.

17 червня 2025 року справу №753/6538/18 прийнято до провадження Донецьким окружним адміністративним судом. Також, постановлена ухвала про поновлення провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року, у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 30 грудня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 328 КАС України встановлено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Так, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пункті 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові), 4 (відмови у відкритті провадження у справі), 12 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13 (закриття провадження у справі), 17 (відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), 20 (заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження) частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання. Таким чином, таке рішення не може вважатися «невиконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а отже, не підлягає перегляду за виключними обставинами на підставі зазначеної норми.

Водночас у касаційній скарзі позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про відсутність підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами. Позивач наголошує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність положень закону (Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №3-р(ІІ)/2020) є імперативною підставою для перегляду судового рішення, оскільки правовідносини між ним та органом Пенсійного фонду є триваючими.

На думку заявника, суди формально підійшли до тлумачення пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, обмеживши його право на судовий захист посиланням на те, що рішення про відмову у задоволенні позову не підлягає примусовому виконанню. Скаржник вважає, що сам факт триваючого характеру порушення його прав (неперерахунок пенсії) свідчить про те, що рішення суду, яке легітимізувало таке порушення, продовжує справляти свій вплив, а отже, має бути переглянуте.

Позивач вважає, що відмова у перегляді справи фактично залишає в силі правозастосовну практику, яка визнана неконституційною. Скаржник стверджує, що суди проігнорували пріоритетність норм Конституції України та рішень Конституційного Суду України над нормами законів, які втратили чинність.

Заявник зауважує, що обмеження права на перегляд справи лише тими рішеннями, які передбачають примусове виконання (стягнення коштів чи зобов`язання вчинити дії), створює дискримінаційне становище для осіб, яким було відмовлено у позові на підставі неконституційних норм, порівняно з тими, чиї позови були задоволені, але рішення ще не виконані.

Скаржник також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували специфіку соціальних спорів, де судове рішення про відмову у визнанні протиправними дій державного органу фактично є триваючим порушенням права особи на отримання належного пенсійного забезпечення в належному розмірі, що, на його переконання, дає право на перегляд справи незалежно від стадії виконання рішення.

Проте, на думку колегії суддів, такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Суд касаційної інстанції наголошує, що вказана норма процесуального права містить термін «виконання судового рішення», який у контексті цієї статті слід розуміти як реалізацію заходів примусового характеру або вчинення дій, визначених у резолютивній частині рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за своєю юридичною природою є таким, що не передбачає заходів примусового виконання, оскільки воно не зобов`язує відповідача до вчинення будь-яких дій.

Отже, оскільки рішення про відмову в позові не підлягає виконанню, до нього не може бути застосована процедура перегляду за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 сформувала правовий висновок, у якому зазначено:

«…положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України містять імперативний припис, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане.

Слід звернути увагу, що словосполучення «ще не виконане», яке вживається у пункті 1 частини п`ятої статті 361 КАС України не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння, а також «розширеного тлумачення» про яке зазначено в ухвалі Верховного Суду від 14 травня 2020 року, якою справу №808/1628/18 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством».

Разом з тим Суд окремо зазначив: «не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.».

В той же час посилання скаржника на триваючий характер правовідносин не спростовує вищевказаного процесуального обмеження, оскільки стадія виконання рішення є обов`язковою умовою для застосування інституту виключних обставин у випадку прийняття рішення Конституційним Судом України.

Колегія суддів не приймає до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 березня 2024 року у справі №640/12926/20, від 13 листопада 2024 року у справі №120/12196/23, від 12 грудня 2019 року у справі №826/25204/15, оскільки ці висновки стосуються питань права, які не пов`язані з переглядом судових рішень за виключними обставинами.

Отже, враховуючи, що зміст ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року свідчить про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини другої статті 333 КАС України, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Подібна позиція щодо визнання за аналогічних обставин касаційної скарги необґрунтованою висловлена Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 02 лютого 2023 року у справі №420/5065/20, від 20 січня 2025 року у справі №640/21956/19.

Керуючись положеннями статей 328, 333 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року у справі №753/6538/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Кравчук

В.М. Шарапа