ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 689/1289/24
провадження № 51-1859 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12024243000001523 від 03 травня 2024 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 січня 2025 року та вирок Хмельницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 . 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 січня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. 
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, а саме в придбанні, носінні та зберіганні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу, з огляду на таке.
Як установив суд, ОСОБА_7 , усвідомлюючи те, що вибухові речовини відносяться до речей, які вилучені із цивільного обороту і не можуть перебувати у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження з вибуховими речовинами, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, порушуючи вимоги п. 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622, у не встановлений досудовим розслідуванням день і час, перебуваючи на бойовому завданні в Харківській області, знайшовши споряджений корпус промислово виготовленої бойової ручної осколкової оборонної гранати Ф-1 та усвідомлюючи, що він містить у своєму складі бризантну вибухову речовину, яка придатна для здійснення вибуху, помістив у свою сумку, тим самим умисно незаконно придбав бризантну вибухову речовину.
Далі ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, у не встановлений досудовим розслідуванням день, час та спосіб транспортував попередньо придбану ним за вказаних вище обставин бризантну вибухову речовину, яка містилася у спорядженому корпусі промислово виготовленої бойової ручної осколкової оборонної гранати Ф-1, з території Харківської області (точного місця досудовим розслідуванням не встановлено), до свого місця проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , де продовжив умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу зберігати зазначену вибухову речовину до 03 травня 2024 року.
За результатами проведеного 03 травня 2024 року працівниками Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області огляду житлового будинку, що розташований за вказаною вище адресою, у ОСОБА_7 виявлено та вилучено вибухову речовину, яка містилась у спорядженому корпусі промислово виготовленої бойової ручної осколкової оборонної гранати Ф-1 і придатна для здійснення вибуху.
Вироком Хмельницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року змінено вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цим же вироком ухвалено обчислювати початок строку відбування покарання ОСОБА_7 із часу його затримання. 
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду й вирок суду апеляційної інстанції, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді й вичерпанням можливості їх отримати.
Так, захисник, наводячи детальні доводи щодо:
1) недопустимості протоколу огляду місця події, серед іншого, вказує:
- у матеріалах провадження відсутні дані, які б стали підставою для проведення огляду місця події, натомість відомості про вчинення кримінального правопорушення внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі - ЄРДР) на підставі даних, отриманих у результаті такої слідчої дії, у зв`язку із чим, на його думку, проведений огляд місця події фактично є обшуком, а тому мав здійснюватися лише на підставі ухвали слідчого судді; 
- відеофіксація огляду зброї в домоволодінні ОСОБА_7 не може слугувати інформацією про вчинення кримінального правопорушення;
- суди попередніх інстанцій не врахували, що огляд місця події проводився без внесення відомостей у ЄРДР, при цьому така слідча дія не була невідкладною, про що зазначено і в ухвалі слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2024 року у справі № 686/12478/24; 
- дозвіл особи на огляд володіння має стосуватися саме тих подій, про які особа проінформована. Проникнення до частини володіння або здійснення інших дій, на які не отримана ясно виражена згода, не може вважатися таким, що здійснене за добровільною згодою, 
а також зазначає, що: 
- положеннями ч. 1 ст. 167, ч. 1 ст. 168 КПК передбачено вилучення речей лише в підозрюваних, яким ОСОБА_7 , станом на момент проведення огляду місця події, не був;
- всупереч положенням ч. 10 ст. 236 КПК, слідчим не було забезпечено безперервності обов`язкової аудіо-, відеозйомки обшуку; 
- суди попередніх інстанцій не перевірили дотримання порядку збору доказів на стадії досудового розслідування, а в ході постановлення судових рішень не перевірили та не оцінили відповідно до положень ст. 94 КПК наявних у справі доказів; 
2) показань, наданих свідками та обвинуваченим у судовому засіданні місцевого суду, у тому числі стверджує:
- суди попередніх інстанцій помилково критично поставилися до показань свідка ОСОБА_8 ; 
- аналогічні пояснення щодо повторних спроб знайти корпус гранати, який потім відшукала дочка ОСОБА_7 , надала і свідок ОСОБА_9 ;
- свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 повідомили дійсні обставини про те, що їм було відомо, а саме те, що в будинку зберігається граната і що вони приїхали її вилучити, однак не були учасниками й не бачили, як і де вона була знайдена, оскільки перебували в іншій кімнаті; 
- відображені у вироку місцевого суду пояснення ОСОБА_7 не відповідають тим, які насправді надавав обвинувачений та свідки, 
а також зазначає, що: 
- відповіді обвинуваченого на запитання суду не є показаннями, у зв`язку із чим не можуть вважатися доказом;
- втручання суду в допит є порушенням права на перехресний допит, а показання, отримані в результаті такого допиту, є недопустимим доказом; 
3) неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, серед іншого, зазначає:
- у матеріалах провадження відсутні докази щодо виявлення в обвинуваченого вибухової речовини, яка здатна вибухнути без доступу кисню, а також уразити живу ціль, знищити чи пошкодити навколишнє середовище; 
- перелік запитань, поставлених експерту для дослідження, є неповним і не відповідає завданням та цілям експертизи в контексті пред`явленого обвинувачення, яке стосується незаконного придбання, носіння і зберігання саме вибухової речовини, при цьому експерту слід було постановити запитання (перелік яких детально наведений у касаційній скарзі); 
4) висновку експерта від 31 травня 2024 року № СЕ-19/123-24/5553-ВТХ та порушення права на захист, у тому числі звертає увагу на таке:
- сторону захисту було позбавлено права ставити запитання експерту (ч. 3 ст. 332 КПК), заявляти відвід експерту та установі (п. 13 ч. 3 ст. 42 КПК, п. 2.21.2 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи), чим порушено право на захист, що дає підстави стверджувати про недопустимість такого висновку експерта; 
- обвинуваченому мають бути роз`яснені положення ст. 4 Закону України «Про судову експертизу» та п. 2.13.2 вказаної вище Інструкції щодо можливості присутності учасників процесу під час проведення експертизи, оскільки в разі роз`яснення та забезпечення такого права в підозрюваного, обвинуваченого, який присутній під час призначення та проведення експертизи, з`являється можливість ставити запитання щодо рішення експерта, висловлювати зауваження тощо. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити;
- прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Таким чином, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду в касаційному провадженні доводи касаційної скарги захисника, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема про те, що: 
- суди попередніх інстанцій помилково критично поставились до показань свідка ОСОБА_8 ;
- аналогічні пояснення щодо повторних спроб знайти корпус гранати, який потім відшукала дочка ОСОБА_7 , надала і свідок ОСОБА_9 ;
- свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 повідомили дійсні обставини про те, що їм було відомо, а саме те, що в будинку зберігається граната і що вони приїхали її вилучити, однак не були учасниками й не бачили, як і де вона була знайдена, оскільки перебували в іншій кімнаті; 
- у матеріалах провадження відсутні докази щодо виявлення в обвинуваченого вибухової речовини, яка здатна вибухнути без доступу кисню, а також уразити живу ціль, знищити чи пошкодити навколишнє середовище; 
- перелік запитань, поставлених експерту для дослідження, є неповним і не відповідає завданням та цілям експертизи в контексті пред`явленого обвинувачення, яке стосується незаконного придбання, носіння і зберігання саме вибухової речовини, при цьому експерту слід було постановити запитання (перелік яких детально наведений у касаційній скарзі).
У касаційній скарзі захисник вказує, що суди попередніх інстанцій, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги сторони захисту, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
У касаційній скарзі захисник стверджує, що покладені в основу рішень судів попередніх інстанцій докази є неналежними й недопустимими.
Проте, як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та пояснив, що приблизно на початку квітня 2024 року (можливо в кінці березня) він привіз із зони бойових дій, а саме з Донецької області, корпус гранати без запалу як сувенір і хотів зробити з неї попільничку, але не встиг. Привіз її додому та зберігав у сейфі у своїй кімнаті, нікому не показував, але жінка могла її випадково побачити. Він не знав, як називається речовина, яка була всередині корпусу, і не знав, що вона несе загрозу, був впевнений що загрози немає. Через 2-3 дні як він привіз її додому, викинув її в посадку далеко від будинку. Приблизно через два тижні поїхав і забрав її додому. Вона була в нього в сейфі, потім він кинув її на ліжко. 03 травня 2024 року до нього прийшли працівники поліції перевіряти зброю. Потім шукали гранату, його не пускали до хати. У будинок зайшли сапери, корпус гранати не знайшли, запитали, де родичі, він відповів, що вони поїхали. Також пояснив, що раніше, до проведення цього огляду (коли саме, він не пам`ятає) його дочка забрала гранату. Працівники поліції подзвонили до його дочки, вона приїхала, привезла гранату, пішла в хату, винесла її та дала її в руки вибухотехнікам. Потім йому дали гранату, щоб він поклав її під подушку, і тоді знімали відео.
Крім того, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання свідків:
- ОСОБА_12 (дружини ОСОБА_7 ), яка пояснила, що навесні 2024 року до них приїхала поліція (дільничний і ще одна поліцейська), оскільки в чоловіка була рушниця. Вони зайшли в кімнату, а коли вийшли, дільничний запитав, чи вона нічого не бачила, на що вона сказала, що коли перестилала ліжко, то бачила під подушкою муляж гранати чи щось схоже, при цьому чоловік казав, що вона без запалу. Потім дільничний викликав саперів, а вона з дочкою і внучкою поїхали до лікарні. Також пояснила, що під час конфлікту, коли чоловік був напідпитку, показував гранату. Приблизно через тиждень після цього приїхали працівники поліції. До цього часу граната була вдома, вона бачила її під подушкою; 
- ОСОБА_13 (старшого дільничного інспектора ВнП № 3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області), який пояснив, що 03 травня 2024 року під час перевірки зброї в ОСОБА_7 за місцем його проживання його дружина повідомила, що в будинку є предмет, схожий на гранату, яку чоловік зберігає в кімнаті. Після цього він викликав працівників поліції та слідчо-оперативну групу, запросив до слідчої дії як понятих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 . Коли приїхала слідчо-оперативна група, він покинув це місце. Вказав, що крім дружини, там ще була дочка ОСОБА_7 і її дитина. Під час огляду, коли виявили гранату, та під час складання відповідного протоколу, він участі не брав. Перед цим він заходив у будинок для перевірки зброї, ОСОБА_7 дав на це дозвіл. Із сейфа було вилучено три одиниці мисливської зброї. З ним разом до будинку заходили дружина і дочка ОСОБА_7 . Під час цієї перевірки він запитав у ОСОБА_7 , чи є ще щось заборонене, на що останній відповів, що немає; 
- ОСОБА_16 (слідчу ВРЗЗСВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області), яка пояснила, що надійшло повідомлення від дружини ОСОБА_7 про те, що її чоловік зберігає гранату. Коли вони приїхали на місце, то ОСОБА_7 повідомив, що дійсно із зони бойових дій він привіз гранату, з якої хотів зробити попільничку, та дав дозвіл на проведення огляду будинку. Під час огляду було вилучено корпус гранати. Перед цим ОСОБА_7 сказав, що вона в його кімнаті. Також пояснила, що в будинок заходили один раз всі разом і проводили огляд. Присутніми в ході огляду були вона, поняті, експерт-криміналіст, вибухотехніки. Корпус гранати знайшли на ліжку в кімнаті, хто саме знайшов, вона не пам`ятає. Крім того, зауважила, що під час огляду ОСОБА_7 все визнавав;
- ОСОБА_11 (старшого інспектора з особливих доручень ВВТС ГУНП в Хмельницькій області), який пояснив, що в травні 2024 року була вказівка від керівництва виїхати за відповідною адресою в житловий будинок, оскільки була виявлена граната. Коли вони приїхали, то чекали, щоб слідча почала слідчі дії. Слідча розпитувала ОСОБА_7 , куди йти. Коли слідча сказала заходити, вони зайшли в хату, але оскільки в кімнаті всі не поміщалися, він одразу пішов у другу кімнату складати акти. У цей час принесли упакований корпус гранати, він написав маркування. Корпус гранати містив тротил, що відноситься до категорії обмежено небезпечний. Особисто він не був присутній під час виявлення корпусу гранати, його приніс колега, коли він писав акти. Хто виявив корпус гранати, він не знає. Також пояснив, що заходив у хату один раз, під час огляду проводилася відеозйомка, підписував протокол огляду, оскільки зафіксував виявлений корпус гранати, не слідкував за тим, хто заходив у хату і хто з неї виходив, при цьому зазначив, що не знає дочки ОСОБА_7 і йому невідомо чи вона виносила гранату;
- ОСОБА_10 (старшого інспектора ВВТС ГУНП в Хмельницькій області), який пояснив, що під час огляду проводилася відеофіксація. Слідча сказала, що в будинку є вибухонебезпечний предмет. Коли зайшли в будинок, то знайшли корпус від гранати Ф-1 у кімнаті, де саме, не пам`ятає. Він особисто заходив у будинок і до закінчення слідчої дії не виходив. ОСОБА_7 казав, що привіз гранату, щоб зробити з неї попільничку. Цей корпус гранати є обмежено небезпечним предметом. Також пояснив, що вони з колегою залучалися як спеціалісти. Небезпечний предмет може знайти слідчо-оперативна група або вони, і якщо такий предмет знайшли, то вони починають працювати. Він особисто не пам`ятає, хто знайшов корпус від гранати, але дочка ОСОБА_7 не виносила гранати;
- ОСОБА_8 (дочка ОСОБА_7 ), яка пояснила, що подзвонив слідчий, щоб вона приїхала додому. Приїхавши, зайшла в будинок, прийшла до батька в кімнату, підійшла до ліжка і знайшла під ним корпус гранати, який віддала людям із мінно-вибухової справи, що перебували на подвір`ї. Після цього вона вийшла з подвір`я, сіла в машину та поїхала. Коли повернулася, то на подвір`ї і в будинку вже нікого не було. Вона заходила в будинок перша, тому не знає, хто ще заходив за нею. Коли була на порозі, все знімали на камеру. Батько в той день був напідпитку. Раніше про гранату не чула і не бачила її. Водночас надалі вказала, що бачила муляж гранати в батька в руках приблизно через тиждень після того, як він повернувся зі Сходу, однак не запитувала в нього про це; 
- ОСОБА_15 (понятого), який пояснив, що ОСОБА_7 у своїй кімнаті показав і віддав піротехнікам предмет, схожий на гранату, який упакували в спеціальний пакет, при цьому зауважив, що в будинок заходили один раз;
- ОСОБА_14 (понятого), який пояснив, що перший раз всі зайшли до хати, гранату не знайшли. Подзвонили дочці ОСОБА_7 , вона приїхала і сказала, що граната під подушкою, у неї в руках нічого не було. Всі зайшли в будинок, де з-під подушки вилучили гранату, що він бачив особисто з коридору. Надалі їм показали гранату, яку помістили в контейнер, і вони вийшли на вулицю.
Так, суд першої інстанції критично оцінив показанням обвинуваченого про те, що працівники поліції не змогли знайти гранату, коли перший раз заходили до його будинку, подзвонили до його дочки і вона привезла гранату, оскільки, як зазначив цей суд, такі показання не підтверджені жодними дослідженими доказами. 
Також місцевий суд вказав, що:
- відомості щодо вчинення ОСОБА_8 , яка є військовослужбовицею, неправомірних дій, пов`язаних із поводженням з вибухонебезпечними речовинами, в матеріалах кримінального провадження відсутні;
- свідок ОСОБА_8 не повідомляла того, що вона привезла гранату після дзвінка поліції, зазначивши, що їй подзвонили працівники поліції, щоб вона приїхала додому. Вона приїхала, зайшла до будинку, зробила обшук в кімнаті батька, знайшла гранату і віддала людям з мінно-вибухової справи, а сама поїхала.
Водночас суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_8 , зазначивши, що вказані нею обставини не підтверджені жодними дослідженими судом доказами. 
При цьому місцевий суд указав, що свідок ОСОБА_8 спочатку повідомляла суду, що раніше не знала про гранату і не бачила її, пізніше вказала, що приблизно через тиждень після повернення батька із зони бойових дій бачила в нього в руці муляж гранати, але не питала в нього, що це.
Разом з тим суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_14 про те, що під час огляду місця події учасники огляду двічі заходили до будинку обвинуваченого і що його дочка зайшла перша, відразу вийшла, за нею вийшли всі інші, потім всі знову зайшли до будинку, оскільки, як зазначив цей суд, такі показання суперечать показанням більшості допитаних свідків ( ОСОБА_16 , ОСОБА_15 ,  ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ), які вказували про те, що під час огляду заходили до будинку один раз і про обставини відшукання гранати дочкою обвинуваченого їм нічого невідомо.
Крім того, місцевий суд зауважив, що:
- такі показання свідка ОСОБА_14 не узгоджуються з показаннями ОСОБА_7 про те, що після дзвінка працівників поліції дочка привезла гранату і віддала її піротехнікам, оскільки цей свідок вказав, що в руках дочки ОСОБА_7 нічого не було;
- свідок ОСОБА_14 спочатку показав, що дочка ОСОБА_7 приїхала і поїхала, що вона робила, він не знає. Пізніше зазначив, що вона заходила до будинку разом з іншими учасниками огляду місця події;
- свідки ОСОБА_12 (дружина обвинуваченого) та  ОСОБА_13 (поліцейський, який здійснював перевірку зброї ОСОБА_7 перед оглядом місця події), які не брали безпосередньої участі під час огляду місця події, але певний час перебували господарстві ОСОБА_7 в день проведення огляду 03 травня 2024 року, також не повідомляли суду будь-якої інформації про те, що дочка обвинуваченого ОСОБА_8 причетна до віднайдення корпусу гранати.
За таких обставин суд першої інстанції критично оцінив показання ОСОБА_7 , а також свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_14 про обставини проведення огляду місця події, вказавши у вироку, що їх показання є суперечливими самі по собі та суперечать один одному.
Крім того, місцевий суд урахував, що:
- хоча свідок ОСОБА_8 попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, однак є близькою родичкою обвинуваченого, а саме його дочкою;
- ОСОБА_7 під час його допиту змінював показання щодо певних обставин, зокрема щодо ролі дочки у виявленні гранати: спочатку вказував, що вона забрала гранату, а після дзвінка поліції привезла її і віддала піротехнікам; пізніше вказував, що після дзвінка поліції вона приїхала додому і знайшла гранату в нього кімнаті, при цьому зміни показань у судовому засіданні мотивував тим, що в нього в результаті перебування в зоні бойових дій та контузій мають місце провали в пам`яті.
З огляду на зазначене, місцевий суд уважав, що показання обвинуваченого про те, що корпус гранати Ф-1 він знайшов на території Донецької області, не відповідають дійсності, оскільки останній, як вказав цей суд, повідомив, що знайшов його незадовго до звільнення з лав Збройних Сил України, яке відбулося 26 березня 2024 року згідно з наказом командира НОМЕР_1 окремої танкової бригади, у якому зазначено селище міського типу, що перебуває на території Харківської області, а тому дійшов висновку, що стороною обвинувачення правильно встановлено те, що ОСОБА_7 знайшов корпус Ф-1, перебуваючи на бойовому завданні в Харківській області.
Крім того, суд першої інстанції: 
- вважав неспроможними посилання захисника на те, що ОСОБА_7 не мав умислу на вчинення діяння, яке йому інкримінується;
- критично оцінив показання ОСОБА_7 про те, що він не знав, що всередині корпусу гранати є вибухова речовина, оскільки він неодноразово в судових засіданнях вказував, що привіз гранату із зони бойових дій як сувенір, хотів випалити з неї речовину, яка була всередині, і зробити попільничку;
- врахував показання ОСОБА_7 про те, що він у 1990 - 1992 роках проходив строкову військову службу, з лютого 2022 року по березень 2024 року (під час дії воєнного стану) ніс військову службу за мобілізацією в Збройних Силах України, неодноразово залучався до виконання завдань у зоні бойових дій, де бачив велику кількість різноманітних гранат;
- взяв до уваги, що під час огляду за місцем проживання ОСОБА_7 03 травня 2024 року останній повідомив, що привіз гранату із зони бойових дій, мав випарити з неї тротил і зробити попільничку, що, як зазначив цей суд, підтверджується відеозаписом огляду місця події від 03 травня 2024 року.
Отже, місцевий суд оцінив показання обвинуваченого в судовому засіданні як намагання уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
У касаційній скарзі захисник зазначає, що відображені у вироку місцевого суду пояснення ОСОБА_7 не відповідають тим, які насправді надавав обвинувачений та свідки.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою створення всіх необхідних умов для реалізації процесуальних прав учасників судового провадження і дотримання принципу змагальності місцевим судом було безпосередньо допитано обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 . 
Під час дослідження звукозаписів судових засідань, що містяться на носії інформації, долученому до матеріалів кримінального провадження, колегією суддів не встановлено суттєвих розбіжностей у поясненнях зазначених вище осіб.
Ураховуючи, що у вироку суду першої інстанції повною мірою відображено фактичні обставини, здобуті в ході допиту обвинуваченого та свідків, то доводи касаційної скарги захисника в цій частині колегія суддів вважає надуманими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що, посилаючись на те, що відображені у вироку місцевого суду пояснення не відповідають тим, які насправді надавав обвинувачений і свідки, захисник не наводить доводів про те, у чому саме полягають такі розбіжності та яким чином зазначене вплинуло на прийняття цим судом законного й обґрунтованого рішення. 
Що стосується доводів касаційної скарги, в яких захисник, посилаючись на положення статей 95, 352 КПК, вважає, що:
- відповіді обвинуваченого на питання суду не є показаннями, у зв`язку із чим не можуть вважатися доказом;
- втручання суду в допит є порушенням права на перехресний допит, при цьому показання, отримані в результаті такого допиту, на його думку, є недопустимим доказом, 
колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 351 КПК допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання потерпілим, іншими обвинуваченими, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також головуючим і суддями. Крім того, головуючий має право протягом всього допиту обвинуваченого ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей.
Отже, беручи до уваги наведені вище положення процесуального закону, колегія суддів вважає непереконливими, а також такими, що не ґрунтуються на положеннях КПК, доводи касаційної скарги захисника про те, що показання, отримані в результаті такого допиту, є недопустимим доказом. 
Як видно з вироку, місцевий суд зауважив, що, крім показань обвинуваченого, його винуватість та інші обставини вчиненого кримінального правопорушення підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, місцевий суд, серед іншого, послався на фактичні дані, що містяться:
- у протоколі огляду місця події від 03 травня 2024 року, ілюстративній таблиці та відеозаписі до протоколу огляду, згідно з якими місцем огляду є домоволодіння АДРЕСА_1 . Під час огляду кімнати у вказаному будинку, зокрема ліжка, під подушкою виявлено корпус ручної гранати оборонного типу Ф-1 з маркуванням на донній частині 10794-78Т, який вилучено та поміщено до сейф пакета АБ 019729. Цей корпус гранати належить до категорії обмежено небезпечний і поміщено до кімнати зберігання ВМ ВВТС ГУНП в Хмельницькій області на тимчасове зберігання до проведення експертизи;
- відеозаписі огляду місця події від 03 травня 2024 року, згідно з яким огляд домоволодіння проводився у присутності ОСОБА_7 та понятих - ОСОБА_14 і ОСОБА_15 . Учасникам роз`яснено їхні права й зазначено, що від дружини ОСОБА_7 надійшло повідомлення про те, що за місцем їхнього проживання може бути граната. Учасники огляду пройшли в будинок, і ОСОБА_7 показав, що граната лежить на ліжку під подушкою. Спеціаліст-вибухотехнік взяв предмет, схожий на гранату. При цьому ОСОБА_7 повідомив, що привіз її із зони бойових дій близько місяця назад, щоб зробити з неї попільничку. Визнав вину в тому, що зберігав гранату, і зауважень щодо слідчої дії не мав.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на недопустимість указаного вище протоколу огляду місця події, стверджує, що: 
- у матеріалах провадження відсутні дані, які б стали підставою для проведення огляду місця події; 
- відеофіксація огляду зброї в домоволодінні ОСОБА_7 (у ході якої дружина останнього повідомила про наявність у будинку речі, схожої на гранату), не може бути інформацією про вчинення кримінального правопорушення. 
Згідно із ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
При цьому положеннями вказаної норми процесуального закону визначено перелік діянь, що свідчать про істотні порушення прав людини й основоположних свобод, та підстави для визнання доказів недопустимими. 
Так, за змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені КПК, а також відповідальність, встановлена законом. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після огляду. 
Підставою для проведення огляду місця події є інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована в певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.
Так, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, постановляючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , серед іншого, врахував показання свідків: 
- ОСОБА_12 (дружини ОСОБА_7 ), яка пояснила, що до них приїхала поліція, оскільки в чоловіка була рушниця, а на запитання дільничого вона повідомила про муляж гранати чи щось схоже, який бачила під подушкою, при цьому зазначила, що під час конфлікту, коли чоловік був напідпитку, він показував гранату; 
- ОСОБА_13 (старшого дільничного інспектора), який пояснив, що 03 травня 2024 року під час перевірки зброї в ОСОБА_7 за місцем його проживання його дружина повідомила, що в будинку є предмет, схожий на гранату, який чоловік зберігає в кімнаті;
- ОСОБА_16 (слідчу), яка пояснила, що надійшло повідомлення від дружини ОСОБА_7 про те, що її чоловік зберігає гранату; 
- ОСОБА_11 (старшого інспектора), який пояснив, що в травні 2024 року була вказівка від керівництва виїхати за відповідною адресою в житловий будинок, оскільки була виявлена граната. 
Отже, на переконання колегії суддів, з огляду на зміст рішень судів попередніх інстанцій, у працівників поліції були підстави для проведення огляду місця події. 
Водночас у наведених захисником на підтвердження своєї позиції в цій частині постановах від 07 червня 2018 року у справі № 740/5066/15-к (провадження № 51-3331 км 18), 27 травня 2020 року у справі № 279/1021/16-к (провадження № 51-1333 км 20), 03 червня 2024 року у справі № 759/5346/20 (провадження № 51-202 км 24), суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність у матеріалах кримінального провадження будь-яких даних, які б стали підставою для проведення огляду місця події. 
Разом з тим, посилаючись на те, щовідеофіксація огляду зброї в домоволодінні ОСОБА_7 не може бути інформацією про вчинення кримінального правопорушення, захисник не зазначає, які норми КПК в цьому випадку порушено, а також не наводить доводів про те, яким чином зазначене, з огляду на покладені в основу вироку місцевого суду показання наведених вище свідків щодо наявності в домоволодінні ОСОБА_7 гранати, свідчить про незаконність проведення такої слідчої дії.
Отже, на переконання колегії суддів суду касаційної інстанції, зазначені вище доводи касаційної скарги захисника є необґрунтованими, а практика Верховного Суду, на яку він посилається на підтвердження своєї позиції в цій частині, ? нерелевантною до обставин у цьому кримінальному провадженні.
Крім того, як вже було зазначено вище, положеннями ч. 1 ст. 214 КПК визначено, що в невідкладних випадках до внесення відомостей до ЄРДР може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду або отримання довідки, висновку спеціаліста).
З урахуванням наведених вище положень КПК є безпідставними доводи касаційної скарги захисника про неврахування судами попередніх інстанцій тієї обставини, що огляд місця події проводився без внесення відомостей у ЄРДР.
У касаційній скарзі захисник також зазначає, що огляд місця події фактично є обшуком, а тому мав здійснюватися лише на підставі ухвали слідчого судді.
Так, згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ? Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачено право кожного мирно володіти своїм майном.
Конституцією України заборонено проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч. 1 ст. 30 Основного Закону).
Відповідно до вимог ст. 13 КПК не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У статті 237 КПК визначено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Як виняток, положеннями ч. 2 ст. 30 Конституції України передбачено, що в невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
За положеннями ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
Тобто законодавцем, крім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
Так, суд першої інстанції установив, що огляд місця події проведено з дозволу ОСОБА_7 , який є власником домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим дійшов висновку, що така слідча дія відповідає вимогам ч. 1 ст. 233 КПК, при цьому зауважив, що зазначене підтверджено ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2024 року.
За таких обставин суд першої інстанції вказав про відсутність підстав для визнання протоколу огляду місця події неналежним та недопустимим доказом, при цьому зауважив, що така позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 756/16122/21 (провадження 51-641 км 23).
Водночас, спростовуючи доводи сторони захисту про те, що фактично було проведено обшук житла обвинуваченого, а не огляд, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 :
- перед проведенням огляду сам вказав про те, що покаже, де розміщена граната;
- першим зайшов у свій будинок, потім у відповідну кімнату та показав, що на ліжку під подушкою лежить корпус гранати, який був вилучений, що підтверджувалося відеозаписом огляду місця події від 03 травня 2024 року.
Таким чином, місцевий суд констатував, що жодних дій примусового характеру щодо розшукування будь-яких предметів учасниками слідчої дії не здійснювалося, оскільки корпус гранати Ф-1 був виявлений та вилучений у будинку ОСОБА_7 в ході огляду, після того як останній повідомив, де саме він лежить та показав місце його перебування.
Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, є належним чином обґрунтованими та вмотивованими. 
Отже, доводи касаційної скарги захисника про те, що огляд місця події мав здійснюватися лише на підставі ухвали слідчого судді є безпідставними. 
Водночас колегія суддів вважає нерелевантною до обставин у цьому кримінальному провадженні практику Верховного Суду, на яку посилається захисник на підтвердження своїх доводів у цій частині.
Зокрема, захисник посилається на те, що в постанові від 13 травня 2020 року у справі № 591/6423/15-к (провадження № 51-2824 км 18) Верховний Суд дійшов висновку, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом, оскільки після проведення такої слідчої дії прокурор не звернувся з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. 
Так, у наведеній вище постанові колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що: 
- на обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції слушно зазначив, що одразу після проведення огляду належного виправданому автомобіля, під час якого було вилучено грошові кошти, прокурор чи слідчий не звернулися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, чим порушили вимоги ч. 3 ст. 233, ч. 2 ст. 234, ч. 2 ст. 237 КПК; 
- місцевий суд правильно не взяв до уваги заяви виправданого на огляд автомобіля як підставу для проникнення до володіння особи без ухвали слідчого судді, оскільки згідно з постановою Касаційного кримінального суду від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к (провадження № 51-1173 км 18), для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду житла чи іншого володіння особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмової згоди; 
- матеріали провадження свідчать, що виправданий надав згоду на проникнення до володіння безпосередньо перед оглядом місця події, тому не можна стверджувати, що він був здатен усвідомлювати правові наслідки такої згоди.
Однак у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , після проведення огляду місця події слідча звернулася з клопотанням про проведення обшуку його домоволодіння. 
Разом з тим ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2024 року у справі № 686/12478/24 відмовлено в задоволенні клопотання слідчої ВРЗЗС СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_16 про надання дозволу на проведення обшуку у кримінальному провадженні № 12024243000001523.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що обшук слідчою був проведений 03 травня 2024 року, а клопотання про його узаконення подано до канцелярії суду 06 травня 2024 року, у зв`язку із чим дійшов висновку про порушення слідчою встановлених ч. 3 ст. 233 КПК строків звернення до слідчого судді. 
Водночас, відмовляючи в задоволенні клопотання, слідчий суддя констатував, що 03 травня 2024 року в ході обшуку будинку АДРЕСА_1 не мало місце порушення вимог ч. 1 ст. 233 КПК, оскільки ОСОБА_7 , який є власником вказаного будинку, добровільно надано згоду на проведення його огляду, що підтверджувалося наявною в матеріалах клопотання заявою.
За таких обставин слідчий суддя дійшов висновку, що в цьому випадку на слідчого, прокурора вимогами ст. 233 КПК не було покладено обов`язок звернення до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку, оскільки обшук будинку здійснений за добровільною згодою його власника.
Отже, з огляду на те, що підставою для відмови в задоволенні клопотання слідчої було не тільки порушення положень ч. 3 ст. 233 КПК щодо невідкладності звернення з клопотанням про проведення обшуку, а й відсутність підстав для такого звернення, оскільки огляд місця події здійснювався на підставі добровільної згоди власника будинку, є безпідставним посилання захисника на неврахування судами попередніх інстанцій:
- постанови Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 310/4839/17 (провадження № 51-9943 км 18), згідно з якою, як зазначає захисник, звернення до слідчого судді зі спливом тривалого часу після вчинення слідчої дії, яка здійснювалася як невідкладна, має наслідком недопустимість доказів, отриманих у ході цієї слідчої дії; 
- того, що огляд місця події не був невідкладним, про що зазначено в ухвалі слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2024 року у справі № 686/12478/24.
Крім того, надаючи оцінку показанням ОСОБА_7 про те, що:
- дозвіл на огляд свого домоволодіння він давав недобровільно і після проведення огляду;
- він підписав дозвіл на огляд житла та протокол огляду місця події, не читаючи цих документів,
місцевий суд зауважив, що: 
- жоден зі свідків, у тому числі близькі родичі - дружина ОСОБА_12 та його дочка ОСОБА_8 , не підтвердив цих обставин;
- ОСОБА_7 вказав, що з приводу неправомірних дій працівників поліції, а саме вчинення щодо нього психологічного насильства, нікуди не звертався;
- стороною захисту не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували недобровільність згоди ОСОБА_7 на огляд його житла;
- як вбачається з протоколу огляду місця події, зауваження учасників слідчої дії, в тому числі обвинуваченого, відсутні; 
- з відеозапису огляду місця події від 03 травня 2024 року вбачалося, що ОСОБА_7 першим заходить до свого будинку з іншими учасниками даної слідчої дії, жодним чином не забороняючи та не перешкоджаючи їм увійти у своє житло.
З огляду на зазначене суд першої інстанції не встановив фактів будь-якого впливу (фізичного, психологічного тощо) на ОСОБА_7 зі сторони інших учасників слідчої дії протягом усього часу огляду місця події. 
На переконання колегії суддів, у цьому випадку місцевий суд не обмежився наданням оцінки лише письмовій згоді ОСОБА_7 на проведення огляду його домоволодіння, а надав оцінку і змісту протоколу огляду місця події та відеозапису до нього, тобто виходив із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, у зв`язку із чим доводи касаційної скарги із зазначених підстав у цілому не спростовують законності та обґрунтованості судових рішень у цій частині. 
Крім того, як убачається зі змісту судових рішень, на підставі показань старшого дільничного інспектора ОСОБА_13 , дружини ОСОБА_7 , зміст дозволу на проведення огляду домоволодіння, судами попередніх інстанцій фактично було встановлено, що під час перевірки зброї за місцем проживання ОСОБА_7 його дружина повідомила дільничного, що в будинку є предмет, схожий на гранату, який чоловік зберігає в кімнаті, після чого було викликано слідчо-оперативну групу, якій ОСОБА_7 і надав дозвіл на проведення огляду домоволодіння, тому з огляду на зазначене, доводи касаційної скарги захисника про те, що:
- дозвіл особи на огляд володіння має стосуватися саме тих подій, про які особа проінформована;
- проникнення до частини володіння або здійснення інших дій, на які не отримана ясно виражена згода, не може вважатися таким, що здійснено за добровільною згодою,
також не спростовують законності та обґрунтованості судових рішень і не свідчать про порушення КПК.
Разом з тим, твердження сторони захисту про те, що всупереч положень ч. 10 ст. 236 КПК слідчим не було забезпечено безперервності обов`язкової аудіо-, відеозйомки обшуку, оскільки останній запис закінчується о 15:20, а розпочинається о 17:26, що підтверджувалося показаннями свідка ОСОБА_8 , Суд також не бере до уваги, оскільки: 
- захисник не наводить обґрунтованих доводів про те, які саме порушено в цьому разі конституційні та конвенційні права ОСОБА_7 і в чому саме полягали ці порушення, а лише формально посилається на зазначені обставини; 
- зі змісту матеріалів кримінального провадження видно, що сторона захисту в судах попередніх інстанцій з огляду на положення частин 1, 2, 6 ст. 22 КПК не зверталася з клопотанням про призначення проведення відповідного експертного дослідження відеозапису як додатка до протоколу огляду місця події щодо відеомонтажу та фальсифікації.
Водночас колегія суддів зауважує, що захисник, посилаючись на незабезпечення безперервності аудіозапису, а в цілому оспорюючи обставини, за яких у ОСОБА_7 було виявлено гранату, не наводить обґрунтувань, яким саме чином зазначене вплинуло чи могло вплинути на прийняття судом першої інстанції законного й обґрунтованого рішення, зважаючи на те, що місцевий суд, мотивуючи свою позицію щодо доведеності вини ОСОБА_7 , послався у вироку, серед іншого, і на його показання, в яких він зазначав про обставини придбання, перевезення та зберігання гранати за місцем свого проживання.
З урахуванням зазначеного вище доводи касаційної скарги захисника в цій частині жодним чином не спростовують змісту протоколу огляду місця події, не впливають на мету цієї слідчої дії та не свідчать про допущення саме істотних порушень вимог КПК в ході її проведення.
Отже, беручи до уваги наведені вище положення процесуального закону, Верховний Суд уважає непереконливими доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події від 03 березня 2023 року. 
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, з-поміж іншого, послався на висновок судової вибухотехнічної експертизи від 31 травня 2024 року № СЕ-19/123-24/5553-ВТХ, згідно з яким предмет, вилучений 03 травня 2024 року під час проведення огляду місця події, є спорядженим корпусом промислово виготовленої бойової ручної осколкової оборонної гранати Ф-1. Цей предмет містить у складі бризантну вибухову речовину, придатну для здійснення вибуху.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на те, що сторону захисту було позбавлено права ставити запитання експерту (ч. 3 ст. 332 КПК), заявляти відвід експерту та установі (п. 13 ч. 3 ст. 42 КПК, п. 2.21.2 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи), чим, на його думку, порушено право на захист, указує про недопустимість такого висновку експерта із цих підстав.
Також захисник у цій частині стверджує, що обвинуваченому мають бути роз`яснені положення ст. 4 Закону України «Про судову експертизу» та п. 2.13.2 вказаної вище Інструкції щодо можливості присутності учасників процесу під час проведення експертизи, оскільки у разі роз`яснення та забезпечення такого права у підозрюваного, обвинуваченого, який присутній при призначенні та проведенні експертизи, з`являється можливість ставити запитання щодо рішення експерта, висловлювати зауваження тощо. 
Однак колегія суддів вважає доводи захисника в цій частині необґрунтованими, адже в касаційній скарзі сторона захисту, лише формально посилаючись на недопустимість висновку експерта, не зазначає:
- у чому полягає необ`єктивність та недостовірність висновку експерта;
- які в неї були перешкоди в реалізації своїх прав щодо виклику експерта і його допиту по суті експертного дослідження та вирішення питання про необхідність додаткової чи повторної експертизи за наявності для того підстав,
а також не наводить обґрунтованих мотивів того, яким саме чином зазначене, на її думку:
- з огляду на положення, передбачені статтями 101, 102, 242, 243 КПК, вплинуло на проведення експертного дослідження та зміст складеного за його результатом висновку;
- відповідно до ст. 87 КПК призвело до допущення істотного порушення прав і свобод ОСОБА_7 ;
- з урахуванням змісту вироку місцевого суду та наведених у ньому доказів, перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Водночас, ураховуючи наведені вище висновки в частині необґрунтованості доводів касаційної скарги захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події та висновку судової вибухотехнічної експертизи від 31 травня 2024 року № СЕ-19/123-24/5553-ВТХ, Верховний Суд не бере до уваги твердження сторони захисту щодо необхідності застосування доктрини «плодів отруйного дерева».
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що положеннями ч. 1 ст. 167, ч. 1 ст. 168 КПК передбачено вилучення речей лише у підозрюваних, яким ОСОБА_7 , станом на момент проведення огляду місця події, не був, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції, серед іншого, дослідив зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, серед яких дані: 
- акта перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів від 03 травня 2024 року № 144, згідно з яким під час огляду домоволодіння ОСОБА_7 виявлено корпус гранати Ф-1; 
- довідки про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів від 03 травня 2024 року № 115, згідно з якою під час перевірки (огляду) корпусу гранати Ф-1, вилученого з домоволодіння ОСОБА_7 , встановлено, що зазначений об`єкт відноситься до категорії обмежено небезпечний і вимагає таких заходів безпеки: обмежень під час роботи, перевезення, зберігання і дослідження;
- висновку судової вибухотехнічної експертизи від 31 травня 2024 року № СЕ-19/123-24/5553-ВТХ, згідно з яким предмет, вилучений 03 травня 2024 року під час проведення огляду місця події, є спорядженим корпусом промислово виготовленої бойової ручної осколкової оборонної гранати Ф-1. Цей предмет містить у складі бризантну вибухову речовину. Ця вибухова речовина придатна для здійснення вибуху.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч. 2 цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.
Приписами ч. 2 ст. 168 КПК передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Водночас ч. 7 ст. 236 КПК визначено, що предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. 
Системний аналіз положень ч. 7 ст. 236 КПК вказує на те, що законодавець не відносить до тимчасово вилученого майна речі, які вилучені законом з обігу.
Отже, з огляду на згадані вище норми процесуального закону, а також покладені в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 докази, вилучена граната належала саме до предметів, які вилучені законом з обігу, а тому не могла вважатися тимчасово вилученим майном.
За таких обставин колегія суддів уважає доводи касаційної скарги в цій частині безпідставними.
Таким чином, у ході касаційного розгляду було встановлено, що суд першої інстанції, ретельно дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК, а саме в придбанні, носінні та зберіганні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.
Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції в цілому відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок у порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою захисника, належним чином урахувавши показання обвинуваченого, свідків, а також наведені в оскаржуваному рішенні письмові докази, які в сукупності також визнав достатніми, логічними, послідовними й такими, що узгоджуються між собою, погодився з висновками місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази спростовують доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про невстановлення достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_7 та щодо істотного порушення вимог процесуального закону, які, як зазначив цей суд, є аналогічними її ж твердженням у суді першої інстанції, який дав вичерпні та аргументовані відповіді на них.
На переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, у цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту доводам, ретельно їх перевірив та обґрунтовано залишив без задоволення, мотивувавши своє рішення. 
За таких обставин Верховний Суд уважає, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, досліджених місцевим судом доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, є правильною, а його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення - доведеною поза розумним сумнівом, тому касаційна скарга захисника в частині необхідності закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК задоволенню не підлягає.
З урахуванням наведених вище обставин інші доводи касаційної скарги засудженого в цілому не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень судів попередніх інстанцій.
При цьому Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані рішення, не встановлено, касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 січня 2025 року та вирок Хмельницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7  - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3