ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 759/11338/22
провадження № 61-3417св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2022 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило: 
- усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Позов обґрунтовувало тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року визнано спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою.
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 13 травня 2021 року № 1075 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Києва нерухомого майна», розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації «Про закріплення нерухомого майна, що передане до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації» від 27 травня 2021 року № 326 квартиру АДРЕСА_2 вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади м. Києва, а нерухоме майно передати до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та закріпити на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», що передане до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 жовтня 2021 року № 278111956 власником квартири АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради.
В квартирі за вищевказаною адресою жодної особи не зареєстровано.
Працівниками підприємства на виконання доручення директора Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21 липня 2022 року щодо проведення перевірки житла, що визнано судом відумерлою спадщиною і перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва виявлено, що у квартирі АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв. м та житловою площею 16,2 кв. м.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 27 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року, позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, задовольнив.
Усунув перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , зайнятої ОСОБА_1 , шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення.
Вирішив питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У березні 2024 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року у вказаній справі, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а саме: частину першу статті 182 ЦК України, частину першу статті 137 ГК України, пункт 2 частини першої статті 4, пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині висновку апеляційного суду про порушення права оперативного управління на квартиру, так як позивач набув це речове право на підставі розпорядження районної державної адміністрації. Висновки про застосування цих норм у подібних правовідносинах відсутні. 
Також заявник стверджує, що судами неправильно було застосовано частину другу статті 109 ЖК України, частину третю статті 116 ЖК України, статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ. 
Окрім цього, не було враховано висновки, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, зокрема в частині висновків апеляційного суду про абсолютність права власника та відсутність обмежень у праві власності, наявності підстав для виселення без надання іншого житлового приміщення, що відповідач, особа, яка самоправно зайняла житлове приміщення, а також в частині відсутності оцінки виселення на предмет «необхідності у демократичному суспільстві». Також відсутній висновок Верховного Суду про застосування частини четвертої статті 10, частини четвертої статті 263, пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у подібних відносинах.
Апеляційний суд вважав доведеним факт перебування квартири в оперативному управлінні позивача і як наслідок право у нього звернутися із позовом про виселення відповідача, виключно на підставі розпорядження Святошинської районної державної адміністрації в м. Києві від 27 травня 2021 року № 326, яким вирішено прийняти квартиру до комунальної власності та закріпити її на праві господарського відання за позивачем.
Проте, зазначене розпорядження не доводить як наявність права власності у територіальної громади, так і виникнення права господарського відання на нерухоме майно як похідне право.
Із наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 жовтня 2021 року на підтвердження виникнення права власності у територіальної громади вбачається, що підставою державної реєстрації визнано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 759/4990/18. Проте, зазначеним рішенням не було вирішено спір про право власності, оскільки суд відмовив у витребуванні квартири у ОСОБА_4 , так як власником був на момент звернення із позовом ОСОБА_1 , а тому державний реєстратор повинен був відмовити у реєстрації права власності, яке він зареєстрував за відсутності правової підстави виникнення права власності.
Наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2023 року задоволено скаргу відповідача та скасовано рішення про державну реєстрацію від 05 жовтня 2021 року № 60765401 та заблоковано державному реєстратору доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а тому позивач на момент подання позовної заяви не був власником спірної квартири.
Суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 182 ЦК України, статтю 137 ГК України, пункт 2 частини першої статті 4, пункт 7 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які зобов`язаний був застосувати.
За обставинами цієї справи позивач набув права власності на квартиру лише 07 листопада 2023 року на підставі двох юридичних фактів, а саме: 
- заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року, яке набрало законної сили 26 квітня 2023 року на підставі постанови Київського апеляційного суду у справі № 759/3827/21;
- державної реєстрації від 07 листопада 2023 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Отже, лише з 2024 року після прийняття держаним реєстратором рішення від 29 січня 2024 року, власник майна або особа, уповноважена управляти майном, можуть прийняти рішення про закріплення квартири на праві оперативного управління і таке речове право виникне у відповідної особи за фактом державної реєстрації як це передбачає стаття 182 ЦК України.
Позивач повинен був довести право власності або інше речове право, а також те, що відповідач створює перешкоди у користуванні таким майном.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самосійною підставою для відмови у позові. 
Апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин частину другу статті 109 ЖК України із урахуванням висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, а застосував частину третю статті 116 ЖК України, яка передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
В оскаржуваній постанові суд покликався на норми статей 391, 398 ЦК України та на статтю 58, частини першу та другу статті 61 ЖК України, однак не обґрунтував висновок про самоправне зайняття жилого приміщення.
Відповідач зайняв жиле приміщення не самовільно, а поселився у своїй квартирі, яка належала йому з 26 березня 2018 року на підставі двох юридичних фактів: договору купівлі-продажу від 26 березня 2018 року та факту державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В той же час, коли позивач набув права власності за фактом державної реєстрації - 07 листопада 2023 року.
Після придбання нерухомого майна відповідач поніс витрати на покращення квартири (зроблено капітальний ремонт). 
Враховуючи обставини цієї справи, навіть за умови визнання легітимної мети втручання, не свідчить про те, що суди намагались віднайти баланс між індивідуальними правами відповідача та інтересами позивача, а отже має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Святошинського районного суду м. Києва. 
25 квітня 2024 року цивільна справа № 759/11338/22 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 листопада 2005 року, виданого Святошинською районною у м. Києві радою та свідоцтва про право на спадщину від 19 квітня 2011 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 , залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру 22 червня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом було зареєстровано за ОСОБА_5 , яка в подальшому за договором купівлі-продажу № 521 від 29 листопада 2016 року відчужила вказану квартиру ОСОБА_4 , який послідовно відчужив квартиру за вказаною адресою ОСОБА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 759/4990/18, частково задоволено позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 22 червня 2016 року, видане державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я. О. та зареєстроване в реєстрі за № 8-163. Визнано спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв. м та житловою площею 16, 2 кв. м відумерлою. В частині витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 квартири відмовлено, оскільки на час судового розгляду квартира не перебувала в його володінні, була відчужена ОСОБА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року у справі № 759/3827/21 задоволено позов Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення. 
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ця норма застосовується у випадках, коли особи займають приміщення без законних підстав. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зробила висновок, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. 
Отже, аналізуючи суспільну необхідність та пропорційність втручання у право на мирне володіння відповідачем своїм житлом, слід враховувати обставини, що встановлені судами. 
Таким чином, ключовим є визначення наявності правової підстави зайняття відповідачем спірного жилого приміщення.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 листопада 2005 року, виданого Святошинською районною у м. Києві радою та свідоцтва про право власності на спадщину від 19 квітня 2011 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді зазначеної квартири. Право власності на квартиру 22 червня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом було зареєстровано за ОСОБА_5 , яка в подальшому відчужила квартиру ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 521 від 29 листопада 2016 року, а той відчужив квартиру ОСОБА_1 . 
В подальшому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року було визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 22 червня 2016 року, яке видане державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я. О., а також визнано спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 відумерлою. 
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, витребував із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є та ніколи не був законним власником квартири АДРЕСА_1  та, відповідно, не мав законних прав щодо цього майна.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо наявності підстав для виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого житла, оскільки після ухвалення рішення про витребування квартири з чужого незаконного володіння  ОСОБА_1 , виселення осіб, які без відповідної правової підстави (без волевиявлення фактичного володільця майна) займають житлове приміщення, є необхідним заходом для повного відновлення прав власника майна. 
Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 761/41876/18 (провадження № 61-21743св19). 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Посилання заявника на те, що після придбання ним нерухомого майна та будучи добросовісним набувачем, поніс витрати на перепланування та покращення спірної квартири (зробив капітальний ремонт), є неспроможними, оскільки особа, із володіння якої витребовується спірне майно, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої було придбано це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. 
Доводи касаційної скарги про те, що судами порушено приписи частини першої статті 182 ЦК України, частини першої статті 137 ГК України, пункт 2 частини першої статті 4, пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частини другої статті 109 ЖК України, частини третьої статті 116 ЖК України, статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не знайшли свого підтвердження, такі доводи стосуються переоцінки доказів у справі, що в силу положень статті 400 ЦПК України не допускається.
У свою чергу, доводи заявника про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав. 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. 
Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі. 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)). 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19). 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
Суди правильно застосували до спірних правовідносин норми права, що регулюють спірні правовідносини, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судових рішень, які ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам законності та обґрунтованості.
При цьому, колегія суддів відхиляє арґумент касаційної скарги про те, що наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2023 року було скасовано рішення про державну реєстрацію від 05 жовтня 2021 року, а тому позивач на момент подання позову не був власником спірної квартири, адже рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 759/4990/18, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 22 червня 2016 року, видане державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я. О. та зареєстроване в реєстрі за № 8-163 та визнано спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 відумерлою, а тому позивач є належним та законним власником спірного майна.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії 
суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко		
			
	А. І. Грушицький		
			
	Є. В. Петров