УХВАЛА

28 січня 2026 року
м. Київ

справа № 161/24005/24
провадження № 61-10547св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Василюк Ігор Миколайович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2025 року у складі судді Мазура Д. Г. та постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року у складі колегії суддів Киці С. І., Данилюк В. А., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 20204 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради (далі - КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради) про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом від 29 листопада 2024 року № 328/2-2-ос ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-фтизіатра відділення легеневого туберкульозу КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради через відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці згідно із пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 

Наказ від 29 листопада 2024 року № 328/2-2-ос позивачка вважала незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Водночас реальні зміни в організації виробництва та праці підприємства відсутні. Кількісний штат працівників відповідача становив 427,25 штатних одиниць, а з 12 вересня 2024 року 430,5 штатних одиниць, тобто відбулося збільшення кількісного штату працівників підприємства. 

Позивачка просила суд скасувати наказ від 29 листопада 2024 року № 328/2-2-ос, поновити її на посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2024 року до дня ухвалення судового рішення з розрахунку посадового окладу в розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 02 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що скасування наказу про звільнення у зв`язку із незгодою позивача перейти на інші умови праці, що істотно відрізняються (менша ставка), не буде підставою для введення їй нового бажаного режиму роботи, оскільки такий залишається у межах компетенції і розсуду уповноваженого органу (завідувача відділення, роботодавця) з урахуванням особливостей умов праці безперервно діючої установи для складення графіку. Працівник без згоди власника або уповноваженого ним органу самостійно не може встановлювати інші, на свій розсуд, умови праці.

Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивачки з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2024 року до дня ухвалення судового рішення з розрахунку посадового окладу в розмірі 20 000,00 грн, то суд першої інстанції вказав, що така позовна вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі, яка залишена без задоволення, і лише у випадку постановлення судом рішення про поновлення на роботі суд ухвалює рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, лише у разі, якщо звільнення відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства, працівник може бути поновлений на роботі та на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В іншому випадку похідні вимоги, зокрема, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Василюк І. М., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року в цій справі, в якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті
389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц, постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 442/4475/22 щодо застосування частини третьої статті 32 КЗпП України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 

Комунальне підприємство «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, оскільки касаційні скарги подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини 
і громадянина захищаються судом. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі 
№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, 
що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна 
дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено, що у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2025 року установлено в розмірі (на час подання касаційної скарги) - 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом спору у цій справі є вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2024 року до дня ухвалення судового рішення з розрахунку посадового окладу в розмірі 20 000,00 грн.

За інформацією, яка міститься у матеріалах справи щодо суми нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , у жовтні та листопаді 2024 року їй виплачена заробітна плата у такому розмірі: за жовтень 2024 року - 16 214,10 грн, за листопад 2024 року - 38 093,51 грн (том 1, а. с. 62, зворот). 

З урахуванням позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2024 року до дня ухвалення судового рішення, а саме до 02 травня 2025 року, ціна позову у цій справі становить 135 769,03 грн (16 214,10 + 38 093,51 = 54 307,61 : 2 = 27 153,81 х 5 місяців).

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).

Згідно із частиною третьою статті 274 ЦПК України під час вирішення питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, 
в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У частині четвертій статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Стосовно позовних вимог немайнового характеру щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки з роботи, а також про поновлення на роботі, то ця справа є справою незначної складності та не є справою, яка підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

У касаційній скарзі зазначено, що касаційне оскарження постанови апеляційного суду здійснюється з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої, пунктами 1, 4 частини другої, підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, частини третьої статті 411 ЦПК України. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження за підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу) заявниця зазначає, що численна практика та висновки Верховного Суду визначають вказівки щодо обов`язку оцінки та врахування судами обставин наявності (відсутності) змін в організації виробництва та праці як підстави зміни істотних умов праці позивачки (статті 32 КЗпП України). 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у підпунктах «а», «б», «в» та «г» цієї ж норми.

У разі посилання на вказані винятки тягар доказування наявності підстав, передбачених наведеними вище підпунктами пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, покладається на заявника.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно виняткового значення справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Однак аналіз наведених ОСОБА_1 обставин, на які вона посилається як на підставу значного суспільного інтересу у справі та виняткового значення для неї, не дає підстав для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Посилання заявниці на практику та висновки Верховного Суду та зазначення про обов`язок оцінки та врахування судами обставин наявності (відсутності) змін в організації виробництва та праці як підстави зміни істотних умов праці позивачки не підтверджують наявності серйозної обґрунтованої зацікавленості, яка має неабияке значення для усього громадянського суспільства в цілому до конкретної справи позивачки в контексті можливого впливу ухвалених у ній рішень на права, свободи та інтереси фізичних чи юридичних осіб. Такі обставини не доводять і унікальних та надзвичайних наслідків судових рішень особисто для заявниці, як цього вимагають норми процесуального законодавства.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно 
до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення. Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно 
до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року)).

Суд вказує, що важко погодитися з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року)).

Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то касаційне провадження у справі належить закрити. Вказана правова позиція підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. 

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02).

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

З огляду на те, що Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Василюк І. М. , на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 та її представником не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Василюк І. М. , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року підлягає закриттю. 

Аналогічний висновок викладено в ухвалах Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 203/1012/23 (провадження № 61-18396св23), від 01 липня 2025 року у справі № 642/3965/20 (провадження № 61-15891св23), від 10 жовтня 2025 року у справі № 545/788/22 (провадження № 61-17087св23).

Керуючись статтями 394, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 161/24005/24 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Василюк Ігор Миколайович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року. 

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. М. Ігнатенко 

В. В. Пророк