ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  913/567/20(913/462/24) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г.,
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:
позивача - ліквідатор Надтока О.В.,
відповідача-1 - не з`явився, 
відповідача-2 - не з`явився,
відповідача-3 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан-Транс" арбітражного керуючого Надтоки Олени Володимирівни
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 (колегія суддів у складі: Білоусова Я.О.- головуючий, Лакіза В.В.,       Мартюхіна Н.О.)
та рішення Господарського суду Луганської області від 15.04.2025 (суддя     Вінніков С.В.)
у справі №913/567/20(913/462/24)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки Олени Володимирівни 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "МН Транс"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Резерв-ВР"; 3) ОСОБА_1 
про визнання недійсними договорів та витребування майна
у межах справи №913/567/20 
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан-Транс",

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позовних вимог

1.          У провадженні Господарського суду Луганської області на стадії ліквідаційної процедури перебуває справа №913/567/20 за заявою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Луганського обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан-Транс" (далі - ТОВ "Кан-Транс") про банкрутство.

2.          У листопаді 2024 року ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки Олени Володимирівни звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МН Транс" (далі - ТОВ "МН Транс"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Резерв-ВР" (далі - ТОВ "Резерв-ВР"), ОСОБА_1 , у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило: 

-          визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити порушені права;
-          визнати недійсним договір купівлі-продажу, оформлений шляхом довідки-рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Східукрторг" (далі - ТОВ "Фірма "Східукрторг") серії ААЕ №954269 від 29.10.2015 автобусу марки Волжанин, модель 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_1 , укладений між ТОВ "Кан-Транс" та ТОВ "МН Транс";
-          визнати недійсним договір купівлі-продажу, оформлений шляхом довідки-рахунку ТОВ "Фірма "Східукрторг" від 29.10.2015 серії ААЕ №954268 автобусу марки Волжанин, модель 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_2 , укладений між ТОВ "Кан-Транс" та ТОВ "МН Транс"; 
-          визнати недійсним договір купівлі-продажу, оформлений шляхом довідки-рахунку ТОВ "Фірма "Східукрторг" від 29.10.2015 серії ААЕ №954264 автобусу марки Волжанин, модель 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_3 , укладений між ТОВ "Кан-Транс" та ТОВ "МН Транс";
-          витребувати у ТОВ "Резерв-ВР" на користь ТОВ "Кан-Транс" транспортні засоби: автобус марки Волжанин, модель 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_1 та автобус марки Волжанин, модель 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_3 ;
-          витребувати у ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кан-Транс" транспортний засіб: автобус марки Волжанин, модель 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_2 .

3.          Ліквідатор вважає, що укладені договори купівлі-продажу є фраудаторними, укладеними між заінтересованими особами та з порушенням вимог законодавства.

4.          У відзиві на позов ТОВ "МН Транс" заперечило проти задоволення позову та заявило про застосування позовної давності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

5.          Ліквідатор 30.12.2021 направив запит до Регіонального сервісного центру МВС в Луганській області, на який отримав відповідь, у якій вказано таку інформацію, зокрема:

- 29.10.2015 транспортний засіб марки Волжанин 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_1 був перереєстрований на нового власника - ТОВ "МН Транс", а 10.05.2017 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника - ТОВ "Резерв-ВР";

- 29.10.2015 транспортний засіб марки Волжанин 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_2 був перереєстрований на нового власника - ТОВ "МН Транс", а 05.10.2016 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника - гр. ОСОБА_1 ;

- 29.10.2015 транспортний засіб марки Волжанин 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_3 був перереєстрований на нового власника ТОВ "МН Транс", а 05.05.2017 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника - ТОВ "Резерв-ВР".

6.           17.09.2024 ліквідатор ТОВ "Кан-Транс" звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій, Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (філії ГСЦ МВС) із запитом про надання інформації про нових власників транспортних засобів, які раніше належали ТОВ "Кан-Транс", на який отримано відповідь від 14.10.2024 №31/27/06-4866-2024.

7.          У вказаній відповіді міститься інформація про те, що 1) транспортний засіб марки Волжанин 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_1 , зареєстрований за ТОВ "Кан-Транс" 13.12.2011; 29.10.2015 він перереєстрований у ВРЕР м. Сєвєродонецьк (4412) на нового власника ТОВ "МН Транс" за довідкою-рахунком ТОВ "Фірма "Східукрторг" від 29.10.2015 серії ААЕ №954269, а 10.05.2017 цей транспортний засіб у ТЦС МВС №8047 перереєстровано на ТОВ "Резерв-ВР", за договором купівлі-продажу №8047/2017/448862; 2) транспортний засіб марки Волжанин 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_2 , зареєстрований за ТОВ "Кан-Транс" 21.06.2011; 29.10.2015 він перереєстрований у ВРЕР м. Сєвєродонецьк (4412) на нового власника ТОВ "МН Транс" за довідкою-рахунком ТОВ "Фірма "Східукрторг" від 29.10.2015 серії ААЕ №954268, а 05.10.2016 цей транспортний засіб у ТЦС МВС №3247 перереєстровано на громадянку ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу №3247/2016/109875; розпочата операція у ТСЦ МВС №8047 з перереєстрації транспортного засобу на ТОВ "Резерв-ВР" за договором купівлі-продажу від 13.07.2019 №7627/19/003242; 3) транспортний засіб марки Волжанин 52701, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_3 , зареєстрований за ТОВ "Кан-Транс" 17.09.2011; 29.10.2015 він перереєстрований у ВРЕР м. Сєвєродонецьк (4412) на нового власника ТОВ "МН Транс" за довідкою-рахунком ТОВ "Фірма "Східукрторг" від 29.10.2015 серії ААЕ №954264, а 05.05.2017 цей транспортний засіб у ТЦС МВС №8047 перереєстровано на ТОВ "Резерв-ВР" за договором купівлі-продажу №8047/2017/444396.

8.          Ліквідатором зауважено, що ціну, за якою було відчужено вказані транспортні засоби встановити не вдалося, оскільки копії відповідних документів ТОВ "МН Транс" не надано, а РСЦ ГСЦ МВС в Луганській області не може надати копії довідок-рахунків, оскільки архів зберігається лише 3 роки.

9.          У зв`язку з викладеним, ліквідатором замовлено звіт про оцінку рухомого майна колісних транспортних засобів, відповідно до якого ринкова вартість указаних транспортних засобів складає 2554311,00 грн.

Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

10.          Рішенням Господарського суду Луганської області від 15.04.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 

11.          Рішення господарського суду мотивоване тим, що транспортні засоби боржника відчужено пов`язаній юридичній особі - ТОВ "МН Транс" у день, станом на який у боржника наявна заборгованість, що підтверджується судовими рішеннями, а також за відсутності доказів проведення розрахунків за передані транспортні засоби. У цьому зв`язку, господарський суд дійшов висновку, що оспорювані правочини спрямовані на виведення активів боржника з метою зменшення ліквідаційної маси, тобто є фраудаторними правочинами, вчиненими з метою заподіяння шкоди кредиторам, суперечать вимогам ст.ст. 3, 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та підлягають визнанню недійсними.

12.          Разом з цим, господарський суд за заявою відповідача-1 застосував до позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів позовну давність та відмовив у задоволенні позову повністю з огляду на те, що вимоги про витребування транспортних засобів є похідними від вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів.

13.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 рішення Господарського суду Луганської області від 15.04.2025 залишено без змін. 

14.          Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в межах доводів та вимог апеляційної скарги переглянув рішення суду першої інстанції в частині доведеності/недоведеності позивачем поважності причин пропуску позовної давності. 

15.          Східний апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду, що саме зі сторони ліквідатора як особи, на яку згідно зі ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) покладені відповідні повноваження, зокрема щодо звернення з позовом до суду про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника, має місце зволікання з виконанням покладених на нього повноважень та відсутність поважних причин пропуску позовної давності.

Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

16.          Ліквідатор ТОВ "Кан-Транс" арбітражний керуючий Надтока О.В. (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025, рішення Господарського суду Луганської області від 15.04.2025 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

17.          У касаційній скарзі скаржник, з урахуванням заяви про усунення недоліків, зазначає обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

18.          Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, які викладені: у постановах від 13.03.2025 у справі №904/1733/23, від 29.12.2020 у справі №909/1165/19, від 17.03.2020 у справі №10/5026/995/2012, від 30.01.2019 у справі №706/1272/14, від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, від 16.04.2024 у справі №118416715 щодо незастосування положень ч. 2 та ч. 5 ст. 267 ЦК України; у постановах від 10.11.2022 у справі №922/1362/17, від 22.05.2024 у справі №924/408/21 щодо застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України (початок перебігу строку позовної давності) з урахуванням вимог про витребування майна; у постанові від 13.03.2025 у справі №904/1733/23 щодо застосування ст. 42 КУзПБ; у постанові від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц щодо застосування ст.ст. 6, 7 ГПК України; у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 щодо застосування ст.ст. 3, 13 ЦК України. 

19.          На думку скаржника, Східний апеляційний господарський суд у постанові, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, відмовив у задоволенні позову на підставі спливу позовної давності, не надав оцінку посиланням ліквідатора щодо поважності причини пропуску цього строку, зокрема, відсутності фінансування ліквідаційної процедури, відмові у відстрочці сплати судового збору, а також обставинам, пов`язаним з воєнним станом. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції, застосувавши наслідки спливу позовної давності, не надав належної оцінки доводам про поважність причин пропуску позовної давності, які об`єктивно перешкоджали ліквідатору вчасно звернутися до суду.

20.          Скаржник зауважує, що одним із основних аргументів ліквідатора полягає не у тому, коли відбулося перше порушення, а в тому, що ліквідатор є новою особою, яка лише з 16.02.2022 (момент отримання інформації) могла довідатися про порушення прав боржника (що і є початком перебігу для нього); навіть якщо строк пропущено, відсутність фінансування для судового захисту є поважною причиною для застосування ч. 5 ст. 267 ЦК України.

21.          Крім того, відповідно до змісту касаційної скарги, скаржник зазначив про те, що окремої уваги заслуговує та обставина, що наведені ним висновки сформовано Верховним Судом у складі різних колегій, що входять до складу різних палат Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, тобто свідчить про наявність різних підходів до вирішення одного й того самого питання на рівні різних палат Касаційного господарського суду, що, своєю чергою, свідчить про наявність підстав для розгляду даної справи саме в межах об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

22.           27.11.2025 до Верховного Суду надійшло клопотання скаржника про передачу справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а 11.12.2025 доповнення до нього.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

23.          ТОВ "МН Транс" подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

24.          ТОВ "МН Транс" вважає, що посилання заявника касаційної скарги на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, є неподібними з правовідносинами у справі, що переглядається, а висновки господарського суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що вказані скаржником.

25.          У відзиві вказано, що з наведених скаржником постанов Верховного Суду, подібною є лише постанова у справі №922/1362/17, однак оскаржувані судові рішення відповідають висновкам Верховного Суду у цій справі.

26.          Крім того, ТОВ "МН Транс" подало до Верховного Суду клопотання, в якому просило відповідно до ст. 132 ГПК України застосувати до адвоката Надтоки О.В. штраф за зловживання процесуальними правами та порушення вимог Правил адвокатської етики та направити окрему ухвалу до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області для вирішення питання про притягнення адвоката Надтоки О.В. до дисциплінарної відповідальності за зловживання процесуальними правами та порушення вимог Правил адвокатської етики.

27.          Клопотання обґрунтоване тим, що 22.09.2025 ТОВ "МН Транс" відповідно до ч. 2 ст. 294 ГПК України подало заперечення проти відкриття касаційного провадження за скаргою ТОВ "Кан-Транс", а 25.09.2025 через систему "Електронний суд" отримані "зауваження на заперечення на касаційну скаргу" від ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки О.В.

28.          На думку ТОВ "МН Транс", ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки О.В. систематично зловживає процесуальними правами, оскільки ч. 2 ст. 294 ГПК України надано право учасникам справи на подання заперечення проти відкриття касаційного провадження, в той час як скаржнику не надано законодавством право надавати жодних заперечень.

29.          Розглянувши вказане клопотання, Верховний Суд зауважує, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України, крім іншого, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

30.          Так, зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам господарських процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у господарських справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов такого учасника справи чи застосувати інші заходи процесуального примусу. 

31.          Отже, у випадку, якщо суд вирішить, що учасник справи зловживає процесуальними правами, суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Тобто у суду є важелі впливу на учасника справи, який зловживає процесуальними правами. 

32.          Враховуючи викладене, подання зауважень на заперечення на касаційну скаргу від ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки О.В. є його правом та узгоджується з правами, які надані учасникам справи відповідно до вимог ст. 42 ГПК України, а тому клопотання ТОВ "МН Транс" про застосування до адвоката Надтоки О.В. штрафу за зловживання процесуальними правами та порушення вимог Правил адвокатської етики та постановлення окремої ухвали не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду

33.          Відповідно до ч. 2 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

34.          Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16).

35.          Скаржник у касаційній скарзі лише виклав прохання передати справу №913/567/20(913/462/24) на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду без будь-якого обґрунтування необхідності такої передачі. Тобто скаржник не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів, які б свідчили про необхідність відступу від правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у інших постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, не обґрунтував наявність різних підходів до вирішення одного й того самого питання у справах із подібними правовідносинами на рівні різних палат Касаційного господарського суду.

36.          Доводи скаржника у цій частині є загальними, абстрактними, містять ознаки формального характеру.

37.          З урахуванням наведеного, клопотання скаржника про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

38.          Обґрунтовуючи клопотання про передачу справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, скаржник вважає, що ця справа містить виключну правову проблему, яка виражається у колізії норм ЦК України та КУзПБ, вирішення якої є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у справах про банкрутство відповідно до вимог ч. 3 ст. 302 ГПК України.

39.          У клопотанні про передачу справи на розгляд судової палати, з урахуванням поданих до нього доповнень, скаржник вважає, що під час розгляду справи №913/567/20(913/462/24) судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підлягають вирішенню такі питання щодо застосування норм матеріального права, а саме ст.ст. 3, 13, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 6, 7 ГПК України:

-          Який саме порядок обчислення позовної давності має бути застосований до спорів за позовами ліквідатора банкрута до третіх осіб про визнання недійсними правочинів саме з підстав фраудаторності та застосування наслідків недійсності таких правочинів?
-          Чи можуть обставини відсутності авансування кредиторами витрат на сплату судового збору за умови відхилення судом клопотання про відстрочку або звільнення від сплати судового збору, вважатись обставинами, що вказують на поважність пропуску позовної давності у таких спорах?
-          Який саме момент слід вважати початком перебігу позовної давності за вимогами ліквідатора банкрута (арбітражного керуючого) про визнання недійсними правочинів саме з підстав фраудаторності та застосування наслідків недійсності таких правочинів? Тобто з якого моменту фактично презюмується обізнаність про порушення прав у спорах про визнання недійсними правочинів з підстав фраудаторності (з огляду на вольовий критерій вчинення таких правочинів, а саме на діаметрально протилежні інтереси банкрута, дії якого спрямовуються на приховування майна від подальшого розподілу конкурсної маси між кредиторами, та інтереси арбітражного керуючого - ліквідатора, дії та повноваження якого спрямовуються навпаки на пошук та виявлення майна саме для наповнення ліквідаційної маси для максимально можливого задоволення вимог кредиторів)?
-          Які саме обставини можуть вказувати на об`єктивність та поважність причин пропуску позовної давності ліквідатором банкрута (арбітражним керуючим) для звернення з позовом про визнання недійсним правочину з підстав фраудаторності та застосування наслідків недійсності такого правочину?
-          Чи можуть обставини ухилення попереднього керівництва боржника від передання ліквідатору банкрута (арбітражному керуючому) документації банкрута та невиконання вимог статті 59 КУзПБ, а також подальше відчуження майна пов`язаним особам і його приховування від кредиторів, вважатись обставинами, що вказують на поважність пропуску позовної давності у таких спорах?
-          Яким чином в розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України судом має визнаватись поважність пропуску позовної давності: шляхом винесення рішення про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності (реституція, віндикація чи кондикція), шляхом відмови у задоволенні заяви (клопотання) сторони у спорі про застосування позовної давності чи за наслідком розгляду окремої заяви про поважність пропущення позовної давності?

40.          Відповідно до приписів ч. 1 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

41.          Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (ч. 1 ст. 303 ГПК України).

42.          Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики (ч. 1 ст. 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів").

43.          Тобто, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій, Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення або підходи застосовані в цих рішеннях мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці ЄСПЛ; існування невідповідності критерію "якість закону" законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права.

44.          Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі №904/3860/19, від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13).

45.          Верховний Суд звертає увагу, що сама по собі наявність у скаржника переліку питань, які він вважає проблемними, не є процесуальною підставою для передачі справи на розгляд палати. Передача справи на розгляд палати відповідно до ч. 1 ст. 302 ГПК України можлива лише за умови, якщо колегія суддів дійде висновку про необхідність відступу від раніше сформульованого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а таке відступлення повинно бути належно обґрунтоване конкретною правовою позицією та її застосовністю до спірних правовідносин.

46.          Разом з тим, аргументи заявника, наведені в обґрунтування підстав для передачі на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, не містять доводів щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати, тому не є безумовною підставою для передачі справи на розгляд палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Також не є безумовною підставою такої передачі помилкове посилання скаржника на наявність виключної правової проблеми у цій справі. 

47.          Поставлені скаржником питання у значній частині стосуються оцінки конкретних фактичних обставин (належності та достатності доказів, добросовісності поведінки ліквідатора, причин зволікання із зверненням до суду, впливу фінансування витрат та процесуальних дій у справі) та правильності їх правової оцінки судами попередніх інстанцій. Такі доводи за своєю суттю не свідчать про невизначеність або неефективність нормативного регулювання, а підлягають перевірці в межах повноважень суду касаційної інстанції при застосуванні загальних правил позовної давності та стандартів доказування.

48.          Скаржник не ідентифікував належним чином конкретний висновок Верховного Суду, від якого пропонує відступити, не навів співставлення фактичного складу та правовідносин зі справами, на які посилається, і не обґрунтував, у чому полягає суперечність між усталеним підходом та висновками судів у цій справі. Посилання на "різні підходи" без наведення релевантних рішень у подібних правовідносинах має формальний характер і не може свідчити у чому полягає невизначеність законодавчого регулювання правових питань щодо порядку прийняття рішень у такій категорії справ. Також скаржником не наведено доводів щодо наявності невизначеності поставлених судом правових питань на нормативному рівні та не надано аргументів щодо неможливості подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.

49.          Крім того, ключові питання щодо визначення початку перебігу позовної давності за позовами арбітражного керуючого у межах справи про банкрутство та недопустимості обчислення такого строку з моменту призначення/заміни арбітражного керуючого вже отримали правове вирішення, зокрема, у постановах судової палати для розгляду справ про банкрутство, що унеможливлює висновок про наявність виключної правової проблеми.

50.          Оцінивши доводи скаржника, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд палати, оскільки заявником не наведено аргументів, які б свідчили про необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах або про наявність виключної правової проблеми, а наведені доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою обставин справи та прагнення отримати інший результат розгляду спору. Зазначені у клопотанні питання Верховний Суд вирішить під час розгляду цієї справи відповідно до повноважень суду касаційної інстанції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

51.          Предметом позову у цій справі є матеріально-правові вимоги ліквідатора боржника до відповідачів про визнання недійсними укладених боржником правочинів про відчуження транспортних засобів та витребування цих транспортних засобів на користь боржника.

52.          З урахуванням встановлених ст. 300 ГПК України меж розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд переглядає судові рішення в межах вимог та доводів касаційної скарги.

53.          Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що позивач не погоджується з викладеними у оскаржуваних судових рішеннях мотивами лише в частині висновків про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності, що призвело до відмови у позові з цих підстав в частині визнання недійсними оспорюваних правочинів.

54.          З урахуванням наведеного та принципу диспозитивності, обґрунтованість висновків господарських судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для визнання недійсними спірних правочинів (з огляду на їх фраудаторний характер) не є предметом перегляду у цьому касаційному провадженні.

55.          Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.ст. 256, 257 ЦК України).

56.          Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

57.          Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

58.          Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.09.2019 у справі №924/1114/18 та у постанові від 03.04.2018 у справі №910/31767/15 з посиланням на позицію Верховного Суду України в постанові від 16.11.2016 у справі №487/10132/14-ц (провадження №6-2469цс16).

59.          За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України критерій "могла довідатися" має оціночний характер і пов`язаний не з фактом реального знання, а з можливістю отримати інформацію за належної та розумної ініціативності особи. У спорах щодо майна юридичної особи така можливість, як правило, кореспондує обов`язку органів управління вести облік активів, забезпечувати збереження документації та контролювати стан майнових прав. Тому посилання лише на те, що відповідні відомості фактично були встановлені ліквідатором пізніше, саме по собі не спростовує висновку про можливість боржника (в особі уповноважених органів) знати або отримати відомості про відчуження майна раніше.

60.          Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

61.          Верховний Суд зазначає, що і в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

62.          Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника.

63.          Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний КУзПБ не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності. Верховний Суд звертається до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 13.01.2016 у справі №922/5094/14, а також у п. 133 постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №922/1362/17, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі. 

64.          Верховний Суд відзначає, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись боржник в особі уповноваженого органу.

65.          Отже, при дослідженні питання пропуску позовної давності в спорі слід з`ясовувати, коли про порушення своїх прав довідався або міг довідатися боржник в особі уповноваженого органу.

66.          При вирішенні судами спорів, стороною в яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, є недопустимим відхід від встановленого ЦК України порядку перебігу позовної давності зі зміною наведеного порядку визначення початку перебігу позовної давності з урахуванням виду позовних вимог у спірних правовідносинах.

67.          Правильність наведеної позиції стосовно правил перебігу позовної давності у справах про банкрутство також підтверджується, якщо звернутися до конструкції ч. 1 ст. 261 ЦК України, в основу якої покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено.

68.          Аналіз норм права, якими врегульовані питання позовної давності дає підстави для висновку, що у разі, коли законодавець вживає вислови "свої цивільні права", "цивільні права особи", "здійснення права", він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми.

69.          Тож при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, дізналася або могла довідатися особа, що є носієм права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права. У справах про банкрутство цією особою є боржник, від імені якого діє арбітражний керуючий; останній лише здійснює надані йому законом повноваження щодо захисту прав боржника як розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор і не набуває самостійного матеріального права у спорі.

70.          При цьому у разі пред`явлення у межах справи про банкрутство позову самою особою, право якої порушене (боржником), і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути арбітражний керуючий, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

71.          Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні ч. 1 ст. 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

72.          Відповідно до ч. 8 ст. 261 ЦК України винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

73.          Відхід від наведеної позиції щодо правил визначення початку перебігу позовної давності у спорах у справах про банкрутство при зверненні боржника/арбітражного керуючого до суду з вимогами про захист цивільного права або інтересу боржника означав би не передбачене законом, а тому безпідставне наділення арбітражного керуючого як особи, що у справі про банкрутство діє від імені боржника, особливим статусом з наданням одночасно боржнику як носію права у спорі не передбаченої нормами закону переваги перед іншими учасниками цього спору у захисті своїх прав та інтересів, зокрема, обмежує протилежну сторону спору у захисті своїх прав та інтересів щодо предмета спору, і, відповідно, ставить її у нерівне становище перед суб`єктом звернення - боржником/арбітражним керуючим.

74.          Тому визначення початку перебігу строку позовної давності з дня, коли саме арбітражний керуючий у справі про банкрутство дізнався про оспорюваний правочин, не відповідає наведеним правилам застосування норми матеріального права.

75.          Наведені висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 17.03.2020 у справі №10/5026/995/2012.

76.          Слід також звернути увагу на те, що для юридичної особи як сторони правочину (договору тощо) днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права за цим правочином. Верховний Суд звертається до правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 14.03.2018 у справі №464/5089/15, у пункті 6.25 постанови від 04.04.2019 у справі №910/15456/17, в постановах від 28.05.2019 у справі №5015/118/11 та від 22.10.2019 у справі №910/15453/17, постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 17.03.2020 у справі №10/5026/995/2012.

77.          Враховуючи наведене, у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого про визнання недійсними правочинів, укладених боржником днем початку перебігу позовної давності є день вчинення таких правочинів (подібний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012, а також в постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі №922/2960/17).

78.          За таких обставин, господарські суди цілком обґрунтовано відхилили доводи скаржника про те, що перебіг позовної давності слід відраховувати з того моменту, коли ліквідатор дізнався про відчуження ТОВ "Кан-Транс" транспортних засобів.

79.          Водночас зміст касаційної скарги свідчить про незгоду позивача саме із мотивами суду апеляційної інстанції в частині оцінки поважності причин пропуску строку позовної давності, зокрема, що господарські суди застосували до спірних правовідносин сторін ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, однак не застосували ч. 2 та ч. 5 ст. 267 ЦК України.

80.          Щодо правомірності висновків господарських судів попередніх інстанцій у частині розгляду питання поважності причин пропуску строку позовної давності Верховний Суд зазначає таке.

81.          Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

82.          Згідно з вимогами ч. 2 та ч. 5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

83.          Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц).

84.          Отже, заява арбітражного керуючого про захист цивільного права або інтересу була прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

85.          Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц, на яку посилається скаржник, та від 21.08.2019 у справі №911/3681/17).

86.          Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з урахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

87.          Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права. 

88.          Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення ст. 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав"), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у п. 10.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012).

89.          Застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії, включаючи й загальні положення щодо справедливості, добросовісності та розумності як загального стандарту поведінки учасників цивільних правовідносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц).

90.          У розглядуваному аспекті зазначене, зокрема, істотно послаблює позиції відповідачів, які є причетними до фраудаторного правочину і захищаються від позову про визнання такого правочину недійсним та похідних позовів посиланням на пропуск позовної давності позивачем, адже за змістом ч. 3 ст. 16 ЦК України у разі встановлення зловживання правом суд може відмовити особі у захисті. Положення стосується не тільки позивача, який просить про застосування певних способів захисту, а й відповідача, який захищається від позову шляхом висування тих чи інших заперечень (у тому числі заявляючи про пропуск позивачем позовної давності) (постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18(910/4866/21), від 24.01.2024 у справі №904/5417/18(904/1082/23), від 14.05.2024 у справі №910/2128/20(910/16719/21).

91.          Відповідно до змісту судових рішень, господарські суди під час розгляду у цій справі заяви відповідача-1 про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогою ліквідатора банкрута про визнання недійсними оспорюваних договорів врахували встановлені обставини того, що спірні правочини мають характер фраудаторних, а також обставини недобросовісності дій відповідача-1 при укладенні правочинів з відчуження майна боржника, що суперечить принципу розумності та добросовісності в господарських відносинах.

92.          Разом з тим, сам факт фраудаторності правочину не усуває автоматично дію правил про позовну давність і не означає, що кожне посилання відповідача на сплив строку є зловживанням правом. Оцінка добросовісності такої процесуальної позиції здійснюється у сукупності з поведінкою позивача та доведеністю поважних причин пропуску строку; у цій справі встановлене тривале зволікання позивача після отримання інформації про відчуження майна виключає висновок про недобросовісність реалізації відповідачем права на заяву про застосування позовної давності.

93.          Так, господарські суди врахували поведінку позивача під час виконання ним своїх обов`язків як ліквідатора боржника, надали оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності та встановили, що 

- спірні правочини у справі відбулися 29.10.2015, тому строк позовної давності відповідно до положень ст. 257 ЦК України сплив 29.10.2018;

- постановою Господарського суду Луганської області від 24.05.2021, зокрема, визнано боржника ТОВ "Кан-Транс" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців; призначено арбітражного керуючого Надтоку О.В. ліквідатором банкрута, на яку покладено обов`язки та повноваження, встановлені ст. 61 КУзПБ;

- із заявою про визнання правочинів недійсними та витребування спірних транспортних засобів позивач звернувся 20.11.2024, стверджуючи, що ліквідатор дізнався про укладені правочини та нових власників транспортних засобів з відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Луганській області від 16.02.2022;

- з позовом про визнання недійсними спірних правочинів та витребування транспортних засобів ліквідатор звернувся через 2 роки та 9 місяців після отримання зазначеної інформації;

- в позовній заяві ліквідатор як на причини поважності пропуску позовної давності посилається на загальні норми цивільного законодавства, карантин, введений у зв`язку з коронавірусом COVID-19 та практику Верховного Суду, та вважає, що в даному випадку необхідно брати до уваги строки, коли саме ліквідатор дізнався про існування даних правочинів та порушені права, що підлягають захисту.

94.          Господарський суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, дали оцінку наведеним ліквідатором обставинам та дійшли висновку про те, що обґрунтованих та об`єктивних причин, які заважали ліквідатору після отримання 16.02.2022 відповіді про нових власників транспортних засобів одразу заявити позови про визнання правочинів про їх відчуження боржником недійсними, позивачем у клопотанні не зазначено.

95.          Самі по собі загальні обставини (воєнний стан, складність доступу до документів, фінансові труднощі ліквідаційної процедури) можуть оцінюватися судом у контексті ч. 5 ст. 267 ЦК України лише тоді, коли доведено їхній прямий, тривалий та непереборний вплив на можливість звернення до суду. Водночас у цій справі ключовим є не лише факт спливу позовної давності станом на 2018 рік, а й те, що навіть після отримання ліквідатором інформації 16.02.2022 звернення з позовом відбулося лише 20.11.2024, тобто після значного проміжку часу, який позивач не пояснив конкретними перешкодами, підтвердженими належними доказами.

96.          Господарські суди правильно зауважили, що саме зі сторони ліквідатора як особи, на яку згідно з вимогами ст. 61 КУзПБ покладені відповідні повноваження, зокрема щодо звернення з позовом до суду про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника має місце зволікання з виконанням покладених повноважень. Отже, господарські суди дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем поважності причин пропуску строку позовної давності.

97.          Щодо посилання скаржника в касаційній скарзі на те, що позивач в особі ліквідатора з моменту отримання (16.02.2022) запитуваної інформації та до моменту звернення з цим позовом до суду (20.11.2024) не мав реальної змоги подати дану позовну заяву через відсутність створеного фонду для авансування відшкодування витрат у ліквідаційній процедурі, відмову у відстрочці зі сплати судового збору, відсутність достатніх коштів для сплати значного судового збору як за подання заяви про забезпечення позову, так і позовної заяви, експертизи, послуг приватного виконавця за накладення арешту на транспортні засоби тощо, то цим обставинам була надана відповідна оцінка судом апеляційної інстанції. 

98.          Так, господарський суд апеляційної інстанції встановив, що звертаючись до суду з цим позовом ліквідатор просив відстрочити сплату судового збору, посилаючись на те, що відповідно до інвентаризаційних відомостей, що вже містяться в матеріалах справи №913/567/20, вбачається, що у боржника встановлено відсутність залишку грошових коштів на поточних банківських рахунках. Отже, про неможливість станом на дату подання даного позову сплатити суми судового збору за подання позовної заяви свідчить як майновий стан ТОВ "Кан-Транс", що підтверджується результатами здійсненої інвентаризації, так і сам факт визнання ТОВ "Кан-Транс" банкрутом.

99.          Ухвалою Господарського суду Луганської області від 25.11.2024 у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до винесення рішення у справі відмовлено. Позовну заяву ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки О.В. залишено без руху у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 45186,14 грн. Надано ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки О.В. десять днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви та подання до суду заяви про усунення недоліків. 

100.          При цьому, 01.12.2024 ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора було сплачено судовий збір, тобто через 5 днів після постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 

101.          Крім того, господарський суд апеляційної інстанції встановив, що доказів того, що ТОВ "Кан-Транс" в особі ліквідатора Надтоки О.В. зверталась раніше з відповідним позовом до суду не надано, тобто залишення цього позову без руху у зв`язку з неможливістю сплатити судовий збір не змінює того факту, що такий позов ліквідатор вперше подав лише 20.11.2024.

102.          Отже, враховуючи викладені обставини, Верховний Суд вважає, що наведені позивачем аргументи про фінансову неспроможність звернутися до суду не узгоджуються з його подальшими процесуальними діями: після відмови у відстрочці позивач сплатив судовий збір упродовж короткого строку, що свідчить про наявність практичної можливості забезпечити доступ до суду принаймні на момент подання позову. Водночас позивач не навів доказів того, що в період 2022- 2024 років він вживав активних заходів для судового захисту (зокрема, підготовки позову, збору доказів, ініціювання питання фінансування витрат), які були обумовлені саме об`єктивними і непереборними обставинами.

103.          Щодо тверджень скаржника стосовно поважності причин пропуску позовної давності на карантин, введений у зв`язку з коронавірусом COVID-19, Верховний Суд зауважує, що Законом України №540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", Прикінцеві та перехідні положення ЦК України було доповнено пунктом 12, яким фактично, починаючи з 02.04.2020, строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину COVID-19.

104.          Водночас, враховуючи, що в даному випадку строк позовної давності до вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних правочинів сплив 29.10.2018, то наведені норми закону на спірні відносини не поширюються, оскільки строк може бути продовжений щодо вимог, які ще не закінчилися на дату набрання чинності Законом України №540-IX від 30.03.2020.

105.          Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

106.          Застосування позовної давності є елементом балансу між правом на судовий захист та принципом правової визначеності. У цій справі цей баланс має особливе значення, оскільки предмет спору стосується правочинів 2015 року, а з плином часу об`єктивно ускладнюється відновлення фактичних обставин (зокрема, щодо ціни, розрахунків, первинних документів), що прямо корелює з цілями інституту позовної давності. Тому за відсутності доведених поважних причин пропуску строку, застосування наслідків спливу позовної давності не може розглядатися як непропорційне обмеження права на доступ до суду.

107.          З огляду на зазначене, Верховний Суд констатує, що господарські суди дотрималися вимог процесуального закону та врахували релевантну до обставин цієї справи практику Верховного Суду, належним чином перевірили поважність причин пропуску строку позовної давності, а також питання щодо обставин недобросовісності дій відповідача-1 при укладенні правочинів з відчуження майна боржника, що суперечить принципу розумності та добросовісності в господарських відносинах, а також щодо належного виконання ліквідатором своїх обов`язків під час подання цього позову та дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

108.          Крім того, Верховний Суд враховує, що господарський суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині витребування майна як похідного від вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

109.          Водночас у наведеній частині вимоги не були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим такі вимоги не можуть бути предметом розгляду і в суді касаційної інстанції в силу вимог ч. 1 ст. 287 ГПК України.

110.          Касаційну скаргу з посиланням на положення п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України мотивовано тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки щодо відповідних норм матеріального права, викладені у постановах від 13.03.2025 у справі №904/1733/23, від 29.12.2020 у справі №909/1165/19, від 17.03.2020 у справі №10/5026/995/2012, від 30.01.2019 у справі №706/1272/14, від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, від 16.04.2024 у справі №118416715, від 10.11.2022 у справі №922/1362/17, від 22.05.2024 у справі №924/408/21, від 13.03.2025 у справі №904/1733/23, від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17. 

111.          За змістом п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

112.          Враховуючи викладене, посилання скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у низці постанов суду касаційної інстанції, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень не суперечить висновкам, на які посилається скаржник. Відповідні судові рішення прийняті у кожній окремій справі з урахуванням предмету спору в контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин.

113.          Верховний Суд враховує, що скаржник послався на постанови від 13.03.2025 №904/1733/23 та від 16.04.2024 у справі №118416715, які взагалі відсутні у Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР).

114.          Так, в ЄДРСР містяться дві постанови від 13.03.2025 з номерами 904/1733/23(904/2678/23) та 904/1733/23(904/2680/23), однак в них, на відміну від справи, що переглядається, позивачами були кредитори боржника, а не ліквідатор боржника, що свідчить про їх неподібність.

115.          Відхиляючи доводи скаржника суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

116.          Верховний Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, обов`язок мотивувати судове рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

117.          Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

118.          Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції, - без змін. 

Судові витрати

119.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан-Транс" арбітражного керуючого Надтоки Олени Володимирівни залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 та рішення Господарського суду Луганської області від 15.04.2025 у справі №913/567/20(913/462/24) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       В. Картере

Судді                                                                                                    С. Жуков

                                                                                                    В. Пєсков