ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 158/468/25
провадження № 61-12412св25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 ,      ОСОБА_3 ,  
третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2025 року у складі судді Корецької В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю.,Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року   ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до     ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 , третя особа- приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Н. В., про визнаннянедійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок.
В обґрунтування позову посилався на те, що 29 квітня 2021 року між ним та   ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/21, відповідно до умов якого останньому було надано позику у розмірі 60 000,00 доларів США. 
Згідно з умовами вказаного договору    ОСОБА_2  зобов`язався повернути грошові кошти позикодавцеві готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок у строк не пізніше 29листопада 2021 року. 
Проте, у встановлений договоромстрок відповідач свої зобов`язання не виконав.
У серпні 2023 року    ОСОБА_4 звернувся до суду з позовомпро стягнення з       ОСОБА_2 боргу за договором позики (справа № 638/9723/23).
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року у справі № 638/9723/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_4 2 296 361,80 грн за вищевказаним договором позики.
Зазначене рішення суду набрало законної сили 12 січня 2024 року. 
Разом із цим, позивач вважає, що,маючи на меті невиконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року у справі № 638/9723/23, уникнення сплати боргуза договором позики та позбавлення його можливості задовольнити свої грошові вимоги за рахунок звернення стягнення на майно,  ОСОБА_2 вжив заходи щодо відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна (двох земельних ділянок)шляхом укладення31 березня 2023 року договорів купівлі-продажу з ОСОБА_3 .
На думку позивача вказані договори купівлі-продажу є фраудаторними.
Посилаючись на викладені обставини,    ОСОБА_4  просив суд: 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 1 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, що укладений 31 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 31 березня 2023 року за реєстраційним № 2202, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н. В.;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, що укладений 31 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 31 березня 2023 року за реєстраційним № 2201, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н. В.;
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 з одночасним припиненням її права власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0804 (номер відомостей про речове право - 49777656, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1721667507218);
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 з одночасним припиненням її права власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0796 (номер відомостей про речове право - 49777293, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1683410207218);
поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0804, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 254 від 11 травня 2021 року;
поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0796, яке виникло 30 жовтня 2018 року на підставі наказу від 26 жовтня 2018 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня  2025 року у задоволенні позову відмолено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що оспорювані правочини були вчинені йому на шкоду як кредитору, а також те, що під час укладення цих договорів дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами купівлі-продажу, а з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 , тобто, що сторони діяли очевидно недобросовісно та зловживали своїми правами на шкоду кредитору. 

Також суд встановив, що контрагент, з яким ОСОБА_2 уклав оспорювані договори ( ОСОБА_3 ) не є його родичем чи пов`язаною з ним іншими відносинами особою.

Оспорювані договори є оплатними та реальними, оскільки ОСОБА_3 переказала грошові кошти в загальному розмірі 296 400,00 грн по двом договорам купівлі-продажу земельних ділянок на відкритий рахунок ОСОБА_2 у АТ КБ «Приватбанк». Вартість вказаних земельних ділянок не є заниженою.

Суд встановив, що ОСОБА_3 не могла бути обізнана про наявність у ОСОБА_2 боргу на момент вчинення оспорюваних договорів купівлі- продажу земельних ділянок.

Також суд прийняв до уваги те, що позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики 11 серпня 2023 року, в той час як оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені 31 березня 2023 року, тобто значно раніше, ніж він звернувся за захистом порушених прав.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року апеляційну скаргу   ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
03 жовтня 2025 року  ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуванісудові рішення ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

12 листопада 2025 року ОСОБА_3 через представника - адвоката Алєніна Д. В. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

30 жовтня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 30 жовтня 2018 року ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43829641 від 02 листопада 2018 року).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 524, ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 1 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області.

29 квітня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 01/21 за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 60 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути не пізніше 29 листопада 2021 року.
Укладення вказаного договору позики сторонами у справі не оспорюється.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, 11 серпня 2023 року     ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2  про стягнення боргу (справа № 638/9723/23).
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від  11 грудня 2023 року у справі № 638/9723/23 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2021 року в розмірі 2 296 361,80 грн. 
Вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 12 січня 2024 року.
31 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого остання придбала земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 1 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. 
За погодженням сторін продаж земельної ділянки вчинено за 98 000 грн.
31 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчени договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого остання придбала земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2 га, кадастровий номер 0721884800:03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. 
За погодженням сторін продаж земельної ділянки вчинено за 197 600 грн. 
Згідно з платіжними інструкціями № 1 та № 2 від 31 березня 2023 року      ОСОБА_3  переказала грошові кошти в загальному розмірі 296 400,00 грн за двома договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 31 березня 2023 року на відкритий банківський рахунок  ОСОБА_2 у АТ КБ «Приватбанк».
Судами також встановлено, що 31 березня 2023 року ОСОБА_3 крім спірних земельних ділянок було придбано ряд інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. В цілому в її власності перебуває 60 земельних ділянок, загальною площею 98,17 га.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Звертаючись до суду з позовом,    ОСОБА_4  посилався на те, що оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок є фраудаторними, а відповідач уклав їх з метою недопущення в подальшому звернення стягнення на його майно на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів за договором позики у справі № 638/9723/23, чим порушив його права як кредитора.
За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій, установивши, що дії ОСОБА_3 як сторони спірних договорів були добросовісними, оскільки вона оплатила вартість придбаного майна за ціною, що відповідає дійсній вартості цього майна, сплата коштів здійснена нею в повному обсязі на банківський рахунок, а також урахувавши, що вона не є пов`язаною з боржником   ОСОБА_2  особою і не є його родичем, а також не мала інформації про існування в нього боргових зобов`язань чи будь-яких обмежень щодо майна, дійшли правильного висновку що оспорювані договори купівлі-продажу не мають ознак фраудаторності. 
При цьому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що той факт, що позивач міг розраховувати на виконання боржником    ОСОБА_2 своїх зобов`язань за рахунок наявного у нього майна, яке було відчужено на підставі оспорюваних договорів купівлі-продажу, сам по собі не є достатнім для визнання цих договорів недійсними.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня  2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 вересня  2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов