УХВАЛА

27 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6029/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,
перевіривши матеріали касаційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 та
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025
у справі за позовом керівника Солом`янської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України 
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, фізичної особи-підприємця Остапця Віктора Івановича, Київського національного університету будівництва і архітектури
про визнання недійсним договору оренди державного майна, повернення нежитлового приміщення,
ВСТАНОВИВ:
Керівник Солом`янської окружної прокуратури міста Києва (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - відповідач-1, Відділення), фізичної особи - підприємця Остапця Віктора Івановича (далі - відповідач-2, Підприємець) та Київського національного університету будівництва і архітектури (далі - відповідач-3, Університет) про:
- визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 8918, укладеного 06.10.2021 (далі - Договір) між Відділенням (орендодавець), Підприємцем (орендар) та Університетом (балансоутримувачем) щодо частини нежилого приміщення в підвалі архітектурного корпусу площею 33 м2 по вул. Преображенській, 2 у Солом`янському районі міста Києва, яке перебуває на балансі державного навчального закладу - Університету;
- зобов`язання Підприємця повернути державному навчальному закладу (відповідачу-3) за актом приймання-передачі нерухоме майно - нежиле приміщення в підвалі архітектурного корпусу площею 33 м2 по вул. Преображенській, 2 у Солом`янському районі міста Києва.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при виконанні повноважень, визначених статтею 1311 Конституції України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", встановлено факт порушення інтересів держави при укладенні договору оренди приміщення державного закладу освіти зі зміною цільового призначення його використання з метою розміщення торговельного об`єкта з продажу канцтоварів, надання послуг із ксерокопіювання, поліграфічних та фотопослуг, не за освітнім (навчально-виховним чи науковим) призначенням, що свідчить про порушення сторонами при вчиненні оспорюваного правочину положень частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на момент укладення правочину) та є підставою для визнання договору недійсним відповідно до вимог частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, та, як наслідок, зобов`язання орендаря повернути орендоване нерухоме майно, яке перебуває на балансі Київського національного університету будівництва та архітектури, шляхом підписання акта приймання-передачі.
Господарський суд міста Києва рішенням від 14.07.2025, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 28.10.2025, у позові відмовив повністю.
Попередні судові інстанції виходили з того, що прокурор не підтвердив документально та не довів, що Підприємець, порушуючи умови Договору, використовує орендоване майно не за цільовим призначенням та всупереч статті 80 Закону України "Про освіту". Також прокурор не підтвердив, що спірний Договір суперечить іншим приписам чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки прокурором не доведено їх обґрунтованість та наявність підстав для визнання недійсним Договору, а тому дійшли висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Що ж до позовної вимоги про зобов`язання Підприємця повернути нежиле приміщення, яке було предметом оренди, то попередні судові інстанції дійшли висновку, що така вимога, як похідна, також не підлягає задоволенню.
До Верховного Суду від заступника керівника Київської міської прокуратури (далі - скаржник) через підсистему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга, в якій скаржник просить, зокрема, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.
У касаційній скарзі скаржник з посиланням на пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України зазначає, що:
- порушуючи частину четверту статті 236 ГПК України, частину шосту статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.12.2025 у справі № 910/13246/24, від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23, від 10.04.2024 у справі № 910/169/23, від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21, від 10.04.2018 у справі № 906/165/17, від 11.04.2018 у справі № 911/1610/16, від 03.05.2018 у справі № 902/215/17, від 30.03.2021 у справі № 922/2712/19, від 13.10.2021 у справі № 923/1169/20, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 08.11.2022 у справі № 917/1090/21, від 10.01.2024 у справі № 924/391/23, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22, від 03.04.2024 у справі № 906/5/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23, від 22.05.2024 у справі № 906/1105/22, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 12.03.2025 у справі № 903/493/24, від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, від 27.08.2025 у справі № 902/941/24 щодо застосування положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" при передачі в оренду державного або комунального майна закладів освіти;
- суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, які свідчать про те, що орендоване майно закладу освіти передано в оренду Підприємцю виключно для ведення власної господарської діяльності з метою отримання прибутку. 
Верховний Суд, вивчивши матеріали касаційної скарги, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі з огляду на таке.
Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а стаття 215 ЦК України встановлює підстави недійсності правочину. 
Відповідно до частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства. Надання в оренду об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, та які відповідно до абзацу першого цієї частини можуть надаватися орендарями державного і комунального майна з використанням майна, що належить закладу освіти, здійснюється за цільовим призначенням, визначеним Кабінетом Міністрів України.
У рішенні суду першої інстанції зазначено, що прокурор встановив укладення відділенням (орендодавець), Підприємцем (орендар) і Університетом (балансоутримувач) за результатами проведеного електронного аукціону LLE001-UA-20210819-61040 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 06.10.2021 № 8918 (далі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування частину нежитлового приміщення в підвалі архітектурного корпусу площею 33 м2., яке знаходиться по вул. Преображенській, 2 у Солом`янському районі міста Києва та перебуває на балансі Університету, який належить до сфери управління Міністерства, балансова залишкова вартість, визначена на підставі фінансової звітності балансоутримувача, становить 28 127,00 грн (пункти 4.1, 6.1 розділу І "Змінювані умови").
Відповідно до пункту 7 Договору майно передається в оренду для розміщення торгівельного об`єкта з продажу канцтоварів, надання послуг із ксерокопіювання, поліграфічних та фотопослуг.
Колегія суддів апеляційної інстанції погодилася із висновком господарського суду першої інстанції про те, що зазначене у спірному договорі цільове призначення відповідає приписам частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" (в редакції станом на момент укладення договору від 06.10.2021), оскільки продаж канцтоварів, надання послуг із ксерокопіювання, поліграфічних та фотопослуг не може бути забезпечений безпосередньо Університетом, пов`язаний із забезпеченням освітнього процесу та обслуговуванням учасників освітнього процесу, ураховуючи те, що студентам необхідні, зокрема, канцтовари та ксерокопіювання під час навчання.
Суд апеляційної інстанції врахував також те, що прокурор не підтвердив та не довів належними та допустимими доказами використання відповідачем-2 орендованого майна не за цільовим призначенням, не виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом, та не надав доказів того, що оспорюваний договір суперечить іншим приписам чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Водночас колегія суддів апеляційної інстанції надала оцінку доводам скаржника про те, що відповідач-2 в контексті положень Закону України "Про освіту" не є суб`єктом та учасником освітнього процесу та не надає освітні послуги, та вказала, що оскільки у договорі оренди визначено конкретне цільове призначення, що відповідає дозволу Міністерства освіти і науки України, тому не зважаючи на види економічної діяльності відповідача-2, здійснювана діяльність стосується обслуговування учасників освітнього процесу.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію щодо застосування, зокрема, статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 215 ЦК України, частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту", зокрема і у постановах, які наведені скаржником у касаційній скарзі.
Так, у постанові від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23 Верховний Суд вказав, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Зазначена норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, наведено у статті 203 ЦК України, відповідно до частини першої якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Верховний Суд у справі № 922/3883/23 зауважив, що приписами Закону України "Про освіту" чітко встановлена заборона на використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Суди попередніх інстанцій встановили, що продаж канцтоварів, надання послуг із ксерокопіювання, поліграфічних та фотопослуг не може бути забезпечені безпосередньо Університетом та пов`язані із забезпеченням освітнього процесу і обслуговуванням учасників освітнього процесу. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 зазначила, що у разі коли аргументи скаржника зводяться до оцінки доказів та встановлення обставин справи, то це не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту». Дослідження доказів на предмет їх належності та достатності і встановлення обставин справи не може мати місце на стадії касаційного перегляду судових рішень, оскільки виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України, що не підлягають розширеному тлумаченню (пункт 128 постанови).
З огляду на вказане Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання про застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судові рішення у цій справі, а доводи касаційної скарги передбачають необхідність додаткового дослідження Судом доказів і встановлення інших обставин, ніж встановлені судами, на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним спірного договору оренди. 
У пунктах 7.6- 7.8 рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд з прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та вирішенні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою вирішення Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
З огляду на те, що Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судові рішення, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, Верховний Суд не вважає за необхідне відступати від таких висновків, тому відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України. 
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/6029/25 за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча Л. Рогач
Судді Є. Краснов
Г. Мачульський