ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 215/8417/21
провадження № 61-10839св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання неправомірним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року у складі судді Демиденко Ю. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати неправомірним та скасувати наказ про відсторонення від роботи від 09 грудня 2021 року № 172/ОС; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09 грудня 2021 року, моральну шкоду за час незаконного відсторонення в розмірі 5 000,00 грн, зобов`язати відповідача сплатити страхові внески та зарахувати період відсторонення до трудового стажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що він працював електромонтером тягової підстанції 4-го розряду Саксаганського куща тягових підстанцій Криворізької дистанції електропостачання регіональної філії «Придніпровська залізниця», та 09 грудня 2021 року був відсторонений від роботи, оскільки не пройшов обов`язкового щеплення від COVID-19.

Цей наказ є незаконним оскільки пункт 41-6 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, на яку відповідач посилається в наказі, є підзаконним нормативним актом, суперечить статтям 43, 64 Конституції України, якими кожному гарантовано право на працю, і обмеження цього права можливе лише в умовах воєнного або надзвичайного стану, який на час оспорюваного наказу введений в державі не був.

Незаконним відстороненням йому завдано моральної шкоди, позивач залишився без заробітку і засобів для існування, що завдавало йому моральних страждань, істотно змінювало нормальні життєві зв`язки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 20 травня 2025 року позов задовольнив. Визнав неправомірним та скасував наказ Криворізької дистанції електропостачання регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2021 року № 172/ОС про відсторонення від роботи електромонтера тягової підстанції 4-го розряду Саксаганського куща ОСОБА_1 . Стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 23 518,88 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року включно, з розрахунку середньоденного заробітку 419,98 грн за 56 днів, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Суми стягнені без урахування податків та обов`язкових платежів. Рішення в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в сумі 4 942,43 грн допустив до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсторонення позивача від роботи не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Застосування до ОСОБА_1 заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їх виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду електромонтера тягової підстанції, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця». Суд не встановивфактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи.

Позивачу спричинено моральну шкоду, що полягала у душевних стражданнях та тривозі.

Короткий зміст постанови апеляційного суду
Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 серпня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишив без задоволення, а рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Відповідач не надав доказів, які вказують на неможливість застосування менш суворих заходів, ніж відсторонення позивача від роботи, після оцінки об`єктивної необхідності особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи, тимчасове переведення на іншу роботу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, АТ «Укрзалізниця» просить скасувати рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 та постановах Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 211/8418/21, від 12 квітня 2023 року у справах № 130/3505/21 та № 383/1279/21, від 12 квітня 2021 року у справі № 621/4155/21.

Як на обґрунтування заявлених вимог АТ «Укрзалізниця» посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач не надав медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти Covid-19, що є особливо небезпечною інфекційною хворобою. Суди не проаналізували, які негативні наслідки можуть мати дії позивача для інших працівників. Позивач безпосередньо контактує з іншими працівниками, піддаючи їх можливому ризику ураження інфекційною хворобою. 

Стягуючи моральну шкоду суди взяли суб`єктивні твердження позивача, які не підтверджені доказами. 

Витрати на правничу допомогу, які поніс позивач, є необґрунтованими. Транспортні витрати не підтверджені, витрати на канцелярію, обробка документів, правовий аналіз матеріалів, подання позовної заяви не є витратами на правничу допомогу, що передбачені законом. 

В листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Стойки Р. В. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень.

Суди взяли до уваги індивідуальну оцінку виконуваних позивачем трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності контактувати з іншими людьми. Суди не встановили нагальної потреби у відстороненні позивача від роботи. Відповідач не довів, що позивач, працюючи, на посаді електромонтера тягової підстанції міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників підприємства. 
Моральна шкода позивачу спричинена негативними наслідками, адже відсторонення відбулось протягом трьох місяців, і позивач перебував у напруженому стані. 

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

13 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 є працівником АТ «Укрзалізниця» та обіймає посаду електромонтера тягової підстанції 4 розряду Саксаганського куща тягових підстанцій Криворізької дистанції електропостачання регіональної філії «Придніпровська залізниця». 

Відповідно до листа-ознайомлення № 5 та акта від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 був ознайомлений з необхідністю обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Також позивач був повідомлений про необхідність надання його керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документа, який підтверджує проведену вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення такого щеплення за формою № 028-1/о, виданого закладом охорони здоров`я.

Наказом від 09 грудня 2021 року № 172/ОС ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ) передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього Переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».
Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких до Переліку увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Норми законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що при вирішенні питання про правомірність відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19 слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення особи від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід виходити не тільки з Переліку № 2153, а й з оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 (провадження 14-172цс23). 

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Суди встановили, що наказом відповідача від 09 грудня 2021 року № 172/ОС ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19.

Проте, застосовуючи до позивача передбачені Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходи, відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, виконуючи обов`язки за посадою, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, як позбавлення заробітку.

Отже, фактично ОСОБА_1 відсторонено від роботи та позбавлено його заробітку лише тому, що він працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19, тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу відповідача про відсторонення ОСОБА_2 від роботи.

У разі незаконного відсторонення працівника від роботи він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановивши, що ОСОБА_2 незаконно було відсторонено від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати, суди обґрунтовано стягнули з відповідача середній заробіток за час відсторонення.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши порушення відповідачем КЗпП України при відстороненні позивача, висновок судів про наявність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди є правильним.

Дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд здійснив розподіл судових витрат, до яких входять витрати на правову допомогу, з дотриманням норм ЦПК України щодо пропорційності їх розподілу та обґрунтованості і доведеності зазначеного позивачем розміру.

Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав медичного висновоку про наявність протипоказань до вакцинації не спростовують висновків судів, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи, не передбачало жодної індивідуальної оцінки і не є пропорційним переслідуваній меті охорони здоров`я населення.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав вважати про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
М. Ю. Тітов