УХВАЛА

17 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа № 916/1597/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю 
«МАРКО ЛТД» - не з`явився, 

Державного підприємства 
«Морський торговельний порт «Південний» - Соколової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКО ЛТД»

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 (у складі колегії суддів: Принцевська Н.М. (головуючий), Діброва Г.І., Філінюк І.Г.)

та рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 (суддя Літвінов С.В.) 

у справі № 916/1597/25

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКО ЛТД»
до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний»
про припинення права сервітуту,
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРКО ЛТД» (далі - ТОВ «МАРКО ЛТД») звернулося до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» (далі - ДП «Морський торговельний порт «Південний») про припинення права сервітуту.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено права ТОВ «МАРКО ЛТД» на припинення його права сервітуту щодо частини земельної ділянки державної форми власності площею 152,0503 га, кадастровий номер 5111700000:02:003:0019, для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні ДП «Морський торговельний порт «Південний», яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Південне (ділянка № 8), який встановлений договором № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018, укладеного між сторонами, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2025 року ТОВ «МАРКО ЛТД» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 916/1597/25 за касаційною скаргою ТОВ «МАРКО ЛТД» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.12.2025.
ДП «Морський торговельний порт «Південний» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
ТОВ «МАРКО ЛТД» в судове засідання свого представника не направило.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв ТОВ «МАРКО ЛТД» щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника ТОВ «МАРКО ЛТД».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ДП «Морський торговельний порт «Південний», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що 17.05.2018 між ДП «Морський торговельний порт «Південний» (на момент укладання договору - ДП «Морський торговельний порт «Южний») (землекористувач) та ТОВ «МАРКО ЛТД» (сервітуарій) було укладено договір № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту, відповідно до умов якого земельний сервітут встановлюється відносно частини земельної ділянки державної форми власності площею 152,0503 га кадастровий номер 5111700000:02:003:0019 для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні ДП «Морський торговельний порт «Южний», яка розташована за адресою: Одеська обл.., м. Южне (ділянка №8) (пункт 1.1).
Земельний сервітут загальною площею 0,2345 га встановлюється землекористувачем в інтересах сервітуарія на право проїзду на транспортному засобі по наявній під`їзній дорозі згідно з планом меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту по договору (Додаток № 2), який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2).
За умовами пункту 2.1 договору він встановлює строковий платний земельний сервітут, який набирає чинності з моменту його державної реєстрації та діє до 31.12.2025.
У випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення дії договору, він вважається продовженим на той самий строк (пункт 2.2).
Плата за встановлення сервітуту по договору встановлюється з розрахунку за один місяць згідно з розрахунком плати (Додаток № 1), який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 3.1). 
Сервітуарій має право здійснювати проїзд на транспортному засобі по наявній під`їзній дорозі (пункт 4.3.1). 
Дострокове розірвання договору в односторонньому порядку оформлюється угодою до цього договору та здійснюється за умови письмового попередження іншої сторони за 1 місяць до дати розірвання (пункт 5.1). 
У пункті 5.4.3 договору визначено, що дія строкового земельного сервітуту за цим договором може бути припинена достроково одноособово сервітуарієм шляхом письмового повідомлення землекористувача у випадках: 1) банкрутства сервітуарія; 2) припинення сервітуарія; 3) припинення фактичного користування земельним сервітутом.
У листі (повідомленні про припинення договору) від 13.02.2025 № 13/02/25 ТОВ «МАРКО ЛТД» повідомило ДП «Морський торговельний порт «Південний» про те, що з початку введення в Україні воєнного стану фактично не користується земельним сервітутом, у зв`язку із чим вважає за необхідне одноособово припинити договір. До цього листа позивач додав підписану ним додаткову угоду до Договору № УП-60/18-п від 17.05.2018, у пункті 1 якої зазначено, що сторони дійшли згоди, що у зв`язку з фактичним припиненням користування сервітуарієм земельним сервітутом загальною площею 0,2345 га, відносно частини земельної ділянки кадастровий номер 5111700000:02:003:0019, розірвати договір № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018.
ДП «Морський торговельний порт «Південний» у листі від 05.03.2025 № 1382/09/145/25 повідомило ТОВ «МАРКО ЛТД», що у зв`язку з воєнною агресією російської федерації проти України, з метою здійснення заходів щодо захисту майнових прав і інтересів держави України на підприємстві впроваджені відповідні заходи щодо безпеки підприємства. Оскільки порт є стратегічним підприємством і являє собою об`єкт підвищеної небезпеки, на території запроваджений пропускний та внутрішньо об`єктовий режим. У разі припинення договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту у ТОВ «МАРКО ЛТД» не буде законної можливості здійснювати прохід, проїзд до своєї земельної ділянки кадастровий номер (5111700000:02:003:0006) площею 0,5876 га через земельну ділянку ДП «Морський торговельний порт «Південний», а саме ведення будь-якої діяльності на цій земельній ділянці.
При цьому ДП «Морський торговельний порт «Південний» повернуло не підписану додаткову угоду про розірвання договору та просило надати гарантійний лист, що представники ТОВ «МАРКО ЛТД» не будуть здійснювати прохід, проїзд до своєї території через земельну ділянку ДП «Морський торговельний порт «Південний» для обслуговування об`єктів нерухомого майна ТОВ «МАРКО ЛТД» та просило зазначити строки невикористання земельного сервітуту.
Також, судами встановлено, що між позивачем та відповідачем вже існував та вирішувався спір стосовно договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018 № УП-60/18п.
Так, у квітні 2024 року ДП «Морський торговельний порт «Південний» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «МАРКО ЛТД» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, обґрунтовуючи вимоги порушенням відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної плати за користування сервітутом.
ТОВ «МАРКО ЛТД» подало зустрічний позов про визнання недійним договору про встановлення строкового платного сервітуту від 17.05.2018 № УП-60/18п, обґрунтовуючи вимоги тим, що оспорюваний договір фактично укладений під примусом та не відповідає вимогам діючого законодавства.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.08.2024 у справі № 916/1473/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024, позов ДП «Морський торговельний порт «Південний» задоволено, у задоволені зустрічного позову відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 05.02.2025 касаційне провадження у справі № 916/1473/24 за касаційною скаргою ТОВ «МАРКО ЛТД» на зазначені судові рішення закрито з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.
У справі № 916/1473/24 установлено обставини користування ТОВ «МАРКО ЛТД» земельним сервітутом, а також укладення ряду договорів з ДП «Морський торговельний порт «Південний» для обслуговування об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці, право проїзду до якої встановлює земельний сервітут, а саме: договір про спільне використання технологічних мереж №ОГЭ-106/д від 02.11.2007, договір про відшкодування витрат №ВГЕ-12/23п від 01.03.2023 з утримання і обслуговування пожежно-питного водопроводу та мереж господарсько-фекальних стоків, до яких приєднані об`єкти ТОВ «МАРКО ЛТД», договір про надання телекомунікаційних послуг № 35/СД/СВ-11п від 11.01.2010.
При цьому, позивачем, у тому числі з 24.02.2022, сплачувалися послуги за цими договорами, а також за договором про встановлення земельного сервітуту, що підтверджено відповідними доказами.
У справі № 916/1597/25, що розглядається, ТОВ «МАРКО ЛТД», обґрунтовуючи позовні вимоги, послалося на порушення відповідачем права ТОВ «МАРКО ЛТД» на припинення його права сервітуту щодо частини земельної ділянки державної форми власності площею 152,0503 га, кадастровий номер 5111700000:02:003:0019, для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні ДП «Морський торговельний порт «Південний», яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Південне (ділянка № 8), який встановлений договором № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018, укладеного між сторонами, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.
Суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено, та мотивував таке рішення тим, що, за встановлених обставин, позивач обґрунтовує порушення його права на припинення права сервітуту відмовою відповідача підписати додаткову угоду про розірвання договору за взаємною згодою, проте, за висновками суду, не підписання та повернення відповідачем додаткової угоди не свідчить про заперечення ним права позивача на дострокове, одноособове припинення сервітуту, а відображає лише його позицію щодо укладання відповідних додаткових документів, зокрема в частині зобов`язань позивача щодо підписання гарантійного листа, у зв`язку з чим зазначені дії відповідача не можуть бути розцінені як порушення права позивача на одноособове припинення земельного сервітуту.
Крім того, за висновками суду апеляційної інстанції, позивач, пославшись на положення статті 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та статті 102 Земельного кодексу України (далі - ЗК) для припинення права сервітуту за рішенням суду, не врахував, що наведені норми передбачають можливість припинення сервітуту у судовому порядку на вимогу власника майна або земельної ділянки, щодо яких встановлено відповідний сервітут, і лише у визначених законом випадках. У спірних правовідносинах позивач є сервітутарієм, тобто особою, в інтересах якої встановлено сервітут, а не власником обтяженої земельної ділянки, тому зазначені норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що з огляду на предмет і підстави позову ТОВ «МАРКО ЛТД» фактично просить суд встановити юридичний факт, а саме факт припинення права сервітуту, з метою використання його в інших спорах з ДП «Морський торговельний порт «Південний», проте встановлення таких фактів не належить до компетенції господарського суду, оскільки припинення дії сервітуту є наслідком реалізації самим землекористувачем відповідних правомочностей, передбачених законом і договором, а не правовою підставою, що підлягає підтвердженню судовим рішенням.
Отже, суд, встановивши обставини того, що позивач самостійно ініціював процедуру припинення дії сервітуту відповідно до умов договору, повідомивши про це відповідача та вчинивши необхідні односторонні дії, що свідчить про реалізацію позивачем відповідного права поза межами судового розгляду, а відтак - і про відсутність порушеного права, за захистом якого позивач звернувся до суду, що є підставою для відмови в позові.
ТОВ «МАРКО ЛТД» у поданій касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень обґрунтовує, зокрема, неправильним застосуванням судами при вирішення спору норм матеріального та процесуального права і не врахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 442/7551/18-ц, щодо застосування статті 406 ЦК України та статті 102 ЗК, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 щодо порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, щодо обов`язку суду надати правову кваліфікацію правовідносинам сторін, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 11-164сап21 щодо критеріїв, яким має відповідати рішення суду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права. 
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.
Проаналізувавши висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у справі № 916/1597/25, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними з огляду на таке.
Так, у справі № 442/7551/18-ц предметом позову є вимога фізичної особи - власника земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, заявлена до фізичної особи - сервітуарія, про розірвання договору, припинення сервітуту та знесення самочинного будівниітва - каналізаційного колектора, обґрунтована обставинами порушенням відповідачем умов договору щодо порядку і цілей користування належною позивачу земельною ділянкою. Верховний Суд постановою від 22.06.2022, скасувавши постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, залишив у силі рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про розірвання договору про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою та припинення дії сервітуту, встановленого цим договором, а рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про знесення самочинного будівництва - каналізаційного колектора скасував та передав справу в цій частині на новий розгляд. При цьому суд касаційної інстанції навів висновки про те, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. У цій справі встановлено обставини розміщення відповідачем (сервітуарієм) на спірній земельній ділянці каналізаційного колектора без відома та згоди власника цієї земельної ділянки (позивача), що є порушенням істотних умов договору, у зв`язку з чим суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Крім того, встановлено, що підставою для отримання сервітуту відповідачем було збільшення можливості доступу останнього до своєї земельної ділянки, яка розташована і межує із земельною ділянкою позивача, проте відповідач продав свою ділянку та нерухоме майно іншим особам, ділянкою не користується і не може користуватися, оскільки вона є власністю третіх осіб, з чого слідує, що у сервітуарія відпала потреба у такому сервітуті, оскільки відпала (припинилася) обставина, яка була підставою для його встановлення. Суд касаційної інстанції дійшов висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору, оскільки порушення відповідачем умов встановленого сервітуту в силу вимог пункту д) частини 1 статті 102 ЗК є підставою для припинення сервітуту, а також відповідно до статті 406 ЦК є обставиною, яка має істотне значення, та надає власнику земельної ділянки право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Натомість у справі, що розглядається, з позовом до суду звернувся не власник земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, а сам сервітуарій, і за встановлених у справі обставин відсутності порушення прав позивача, суди відмовили у задоволенні позову. При цьому висновки судів у цій справі щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 102 ЗК та статті 406 ЦК не суперечать наведеним вище висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.06.2022 у справі № 442/7551/18-ц, на яку послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень.
Висновки суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, стосовно не подібності правовідносин у цій справі з правовідносинами у справі № 442/7551/18-ц, на яку також посилався скаржник в апеляційній скарзі, не тільки не суперечать, а й повністю узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, щодо порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності. 
Крім того, зацитовані скаржником в касаційній скарзі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 щодо обов`язку суду надати правову кваліфікацію правовідносинам сторін, та викладені у постанові від 16.12.2021 у справі № 11-164сап21 щодо критеріїв, яким має відповідати рішення суду, є загальними вимогами процесуального законодавства, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів у межах конкретного предмета доказування.
Верховний Суд зазначає, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у зазначених постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, а зміст зазначених скаржником постанов не свідчить про застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКО ЛТД» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 у справі № 916/1597/25.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко