ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 757/53285/20-ц
провадження № 61-11675св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - Приватне підприємство «ТФ «Кардінал»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа: приватний нотаріус Київський міського нотаріального округу Загоруйко Альона Юріївна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.; касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_3 , на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ПП «ТФ «Кардінал» звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування.
Позов мотивований тим, що воно проводить діяльність з реалізації жіночого одягу, суконь, дизайнерського взуття, сумок, аксесуарів та іншого. З метою кількісного розширення мережі торговельних об`єктів брендового одягу Escada позивач провів переговори з ОСОБА_1 щодо отримання в платне користування нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та № 5-6, загальною площею 168,9 кв. м. Однією з умов використання орендарем приміщень було їх приведення у відповідність до вимог та стандартів Escada. 01 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ПП «ТФ «Кардінал» укладено договір доручення. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору довіритель доручає повіреному зробити від імені та в інтересах довірителя оплату необхідних витрат, пов`язаних із виконанням будівельних, ремонтних та/або оздоблювальних робіт у приміщенні довірителя, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 та № 5-6, а довіритель приймає на себе зобов`язання виконати доручення довірителя в його інтересах і відповідно до умов договору.
На виконання положень договору доручення 18 січня 2018 року ПП «ТФ «Кардінал» уклало з ПП «Інфоцентр-Каховка» договір підряду, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, підрядник зобов`язується на власний ризик провести будівельні, ремонтні та оздоблювальні роботи у приміщенні, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з метою провадження в ньому торгової діяльності. 31 жовтня 2018 року роботи за договором підряду були закінчені та оформлені актами прийому-передачі виконаних робіт на загальну суму 4 153 400,00 грн. Вказує, що з метою модернізації Об`єкта оренди для його подальшого використання у некомерційній діяльності орендар витратив додатково 4 189 551,00 грн на оформлення інтер`єрів, дизайнерського оздоблення виставочних стендів, меблів та іншого торгівельного обладнання.
Згідно договору доручення витрати, понесені повіреним у зв`язку із виконанням доручення, підлягають відшкодуванню шляхом банківського переказу за реквізитами, вказаними у статті 7 Договору, на підставі рахунку повіреного, протягом п`яти банківських днів з моменту виставлення повіреним. Задля відшкодування відповідачем витрат, що були понесені позивачем, останній неодноразово звертався до ОСОБА_1 та її довіреної особи ОСОБА_2 , проте такі звернення залишились не розглянуті, а вимоги не задоволені.
Внаслідок таких дій відповідача ПП «ТФ «Кардінал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому одночасно просило суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні квартири. Поряд із цим, внаслідок невжиття судом своєчасно таких заходів, спірні квартирі були відчужені відповідачем за договорами дарування. Оспорювані договори дарування укладені між відповідачами в короткий проміжок часу після порушення строку компенсації позивачу понесених витрат та відкриття провадження за позовною заявою про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 у розмірі 4 153 400,00 грн, вчинено з метою ухилитись від виконання зобов`язань перед ПП «ТФ «Кардінал», без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи (в даному випадку ОСОБА_2 , який відповідно до тексту оскаржуваних договорів є родичем першого ступеня споріднення ОСОБА_1 ) та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Том зазначені договори дарування підлягають визнанню недійсними.
Змінивши предмет позову, ПП «ТФ «Кардінал» просило суд:
визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 жовтня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю., зареєстрований в реєстрі № 3985;
визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 жовтня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3987;
визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54382772 від 02 жовтня 2020 року 12:41:06;
визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54383896 від 02 жовтня 2020 року 13:09:36. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи суду не доведено, що укладаючи спірні договори, відповідачі мали умисел уникнути звернення стягнення на майно боржника, зокрема того, що дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном, а відтак суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову. Наявність заочного рішення суду від 26 серпня 2021 року про стягнення заборгованості зазначених висновків суду не спростовує, адже сам по собі факт невиконання дарувальником договірних зобов`язань за договором доручення не означає, що укладено фіктивний правочин.
Короткий зміст постанов апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, з урахуванням ухвали про внесення виправлень від 10 вересня 2024 року, апеляційну скаргу ПП «ТФ «Кардінал» задоволено частково.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування квартири скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 жовтня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю., зареєстрований в реєстрі № 3985.
Визнано недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 жовтня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3987.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнено із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП «ТФ «Кардінал» на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції, по 2 102,00 грн з кожного.
Стягнено із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП «ТФ «Кардінал» на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, по 3 153,00 грн з кожного.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Звертаючись до суду з цим позовом, ПП «ТФ «Кардінал» уважає оскаржувані правочини фраудаторними.
Укладення спірних договорів дарування 02 жовтня 2020 року відбулось після відкриття провадження у справі № 757/27743/20-ц за позовом ПП «ТФ «Кардінал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості згідно з ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року. Внаслідок вчинення цих правочинів відповідачка безоплатно передавала у власність нерухоме майно (дві квартири) ОСОБА_2 , згідно з якими його сторони є членами сім`ї першого ступеня споріднення. Отже безоплатне відчуження майна відбулось в період відкритого провадження за позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, проте цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу (фраудаторний правочин). 
Такий договір може бути визнаний недійсним, якщо його сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, укладаючи договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Доводи представника ОСОБА_1 в тій частині, що заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 757/27743/20-ц скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку, не спростовують висновок про недобросовісність дій відповідача та укладення оспорюваних правочинів з метою недопущення звернення стягнення на її майно. У цій справі позов про визнання недійсними правочинів подала юридична особа, яка не була стороною оспорюваних правочинів, проте внаслідок їх вчинення позивач позбавлявся можливості отримати певні виплати, відтак він є заінтересованою особою. Для вирішення питання про визнання недійсними оспорюваних правочинів заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення таких правочинів на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.
Сукупність установлених судом обставин дає підстави для висновку про те, що безоплатне відчуження нерухомого майна відповідачем не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а правочини підлягають визнанню недійсними на підставі пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 статті 3 та статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього певного зобов`язання, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Отже, вимогу про визнання вчинених відповідачами правочинів недійсними суд визнає обґрунтованою, такий спосіб захисту є належним та ефективним, а тому апеляційний суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Визнання судом правочину недійсним спрямоване на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину, а також повернення відповідних прав у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, що здійснюється державним реєстратором. Отже визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора у такому випадку не вимагається.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року заяву адвоката Мироненко К. Б., яка діє в інтересах ПП «ТФ «Кардінал», про ухвалення додаткового рішення задоволено. Ухвалено додаткове судове рішення, яким стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП «ТФ «Кардінал» на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, по 4 750,00 грн з кожного.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що 01 січня 2024 року між Адвокатським об`єднанням «Лефорс» та ПП «ТФ «Кардінал» укладено договір про надання правничої допомоги № 31/01-2024/1. Сторони погодили, що повноваження на виконання умов цього договору надаються наступним адвокатам, які є учасниками та/або працівниками виконавця, а саме Бєрьозка Ю. В., Мироненко К. Б. Згідно з пунктом 13 розмір гонорару виконавця визначається у рахунку за кожну надану послугу. Послуги з правничої допомоги уважаються наданими з моменту підписання акту приймання-передачі наданих послуг обома сторонами (т. 2, а. с. 13-16). Згідно з додатковою угодою від 31 січня 2024 року № 1 до договору № 31/01-2024/1 про надання правничої допомоги сторони досягли згоди, що розмір гонорару виконавця за надання правничої допомоги щодо юридичного супроводу справи № 757/53285/20-ц у суді апеляційної інстанції встановлюється у вигляді фіксованої ставки 19 000,00 грн, що включає у себе ознайомлення із матеріалами справи, участь у судових засіданнях (у тому числі час дороги до та з суду, а також очікування початку судового засідання у приміщенні суду), складання будь-яких процесуальних документів незалежно від їх кількості (т. 2, а. с. 17). Згідно даних платіжної інструкції № 75 від 01 лютого 2024 року ПП «ТФ «Кардінал» на рахунок Адвокатського об`єднання «Лефорс» сплачено 19 000,00 грн (т. 2, а. с. 19).
Окрім того, до заяви адвоката Мироненко К. Б., яка діє в інтересах ПП «ТФ «Кардінал», про ухвалення додаткового рішення долучено ряд документів. Зокрема, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних Адвокатським об`єднанням «Лефорс» на виконання договору про надання правничої допомоги від 31 січня 2024 року № 31/01-2024/1, всього 28 годин (т. 2, а. с. 204). Акт приймання-передачі до договору про надання правничої допомоги від 31 січня 2024 року, підписаний між Адвокатським об`єднанням «Лефорс» та ПП «ТФ «Кардінал» 21 червня 2024 року. Підписанням цього акту сторони підтвердили, що послуги надані виконавцем у повному обсязі та у клієнта немає жодних претензій до виконавця у зв`язку із виконанням (пункт 2) (т. 2, а. с. 203). До заяви про ухвалення додаткового рішення також додано поштові накладні № 0407143233335, № 0407143233343, № 0407143233351, № 0407143233327, відповідно до яких заява від 21 червня 2024 року, копія акту приймання-передачі від 21 червня 2024 року, копія детального опису робіт станом на 20 червня 2024 року направлені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватному нотаріусу Загоруйко А. Ю.
13 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли заперечення адвоката Мамась М. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу. Вказує, що сторона позивача не робила до закінчення судових дебатів заяву про подачу відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення як цього вимагає абзац 2 частина 8 статті 141 ЦПК України; виставлений рахунок № 1 від 31 січня 2024 року не відповідає умовам договору про надання правничої допомоги, адже не визначає розмір гонорару за кожну надану послугу, що вказує на його неналежність як доказу та унеможливлює надання оцінки розумності витрат за кожну таку послугу; щодо детального опису робіт, наданих послуг, то в жодному документі позивач не обґрунтовує необхідність та розумність таких витрат саме на етапі апеляційного перегляду справи, є необґрунтованим включення до переліку акту таких послуг: первинні консультації, вивчення документів, ознайомлення з матеріалами справи. Наводить розрахунок, згідно з яким з відповідачів підлягає стягненню по 1 357,16 грн.
У разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Заява про відшкодування судових витрат подана письмово скаржником 08 лютого 2024 року, постанова Київського апеляційного суду прийнята 20 червня 2024 року. Тому скаржником у встановленому порядку зроблено заяву про відшкодування витрат на професійну правову допомогу. Додатковою угодою № 1 до договору № 31/01-2024/1 про надання правничої допомоги сторони визначили розмір гонорару за надання правової допомоги щодо юридичного супроводу справи № 757/53285/20-ц у суді апеляційної інстанції у фіксованому розмірі - 19 000,00 грн (т. 2, а. с. 17). Ураховуючи, що розмір гонорару за супровід справи у суді апеляційної інстанції визначений у фіксованому розмірі, детальний опис робіт за обставин цієї справи не є фундаментальним для визначення обґрунтованості заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу. Відтак, апеляційний суд констатує, що позивачем заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 08 лютого 2024 року, і наданих доказів достатньо для вирішення питання про розподіл таких витрат.
Обґрунтованих доводів щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача не наведено. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі по 4 750,00 грн з кожного (19 000,00 гривень * 50 % (задоволено позов) / 2).
Аргументи учасників справи
16 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, у якій просила скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині; стягнути з позивача понесені скаржником судові витрати.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно визнав недійсними договори дарування квартир від 02 жовтня 2020 року, оскільки позивач не є стороною указаних договорів, не довів порушення своїх майнових прав оспорюваними договорами дарування. Позивач оспорює договори дарування нерухомого майна у зв`язку з тим, що, нібито, ОСОБА_1 має невиконані перед ним зобов`язання за договором доручення і укладення оспорюваних договорів спрямоване виключно на те, щоб унеможливити стягнення такої заборгованості позивачем. Проте відповідач передала позивачеві виключно обов`язок здійснити оплату певних робіт особі, на яку вкаже Довіритель, позивача не уповноважено на укладення від імені ОСОБА_1 жодних договорів, в тому числі Договору підряду; не надавала жодного окремого погодження на укладення Договору підряду (що визнала представник позивача у наданих суду поясненнях) та обрання підрядником саме ПП «Інфоцентр- Каховка»; з відповідачем не було узгоджено склад і обсяг робіт за Договором підряду, ціна такого Договору підряду. Всупереч викладеному, ПП «ТФ «Кардінал» уклало з ПП «Інфоцентр-Каховка» Договір підряду № 01/18 від 10 січня 2018 року, вийшовши за межі взятих на нього зобов`язань в рамках Договору доручення, на свій розсуд обрав підрядника, вирішив, які саме роботи потрібно виконати і яку суму сплатити. Здійснення позивачем нерегламентованих відповідачем дій не може тягнути за собою перекладення на ОСОБА_1 обов`язку з оплатити таких дій. Окрім того, робіт на суму 4 519 018,90 грн в квартирах АДРЕСА_6 проведено не було, що підтверджується фотографіями вказаного приміщення станом на 2023 рік. В рамках справи № 757/27743/20-ц подана заява про виклик свідків, які підтвердять, що у 2018 році описані позивачем ремонтні роботи в квартирах не були проведені. Виконання таких робіт не могло б залишитися непоміченим, зокрема освітлення, вітрини до підлоги, встановлені вікна і двері, проте їх немає і протилежне не доведено позивачем.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року заочне рішення від 26 серпня 2021 року у справі № 757/27743/20-ц скасовано. Тобто, воно не породило жодних правових наслідків; не встановило фактів, які мають значення для розгляду нашої справи про визнання недійсними договорів дарування; не визнало ПП «ТФ «Кардінал» кредитором ОСОБА_1 і т. д. Якщо відсутні належні та допустимі докази існування заборгованості ОСОБА_1 перед ПП «ТФ «Кардінал», то останній не має жодного відношення до майна відповідача та не може претендувати на задоволення своїх вимог за його рахунок. Існування на момент розгляду нашої справи в суді першої інстанції відкритого провадження про стягнення з відповідача заборгованості вказаного не спростовує. Саме по собі відкрите провадження у справі не свідчить, що такі вимоги будуть задоволені, а звернення з позовом про визнання недійсними договорів вказує на необхідність вже доконаного факту порушення доведених та існуючих прав позивача, а не гіпотетичних.
Договори дарування укладено сторонами у належній формі, з метою передачі квартир в якості подарунку синові на його День народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності ОСОБА_2 зареєстровано у визначений законодавством України спосіб, тобто договори дарування виконано. Позивач не довів жодними належними і достатніми доказами, що у сторін договорів дарування існував умисел на ненастання правових наслідків правочину, а також цілі - унеможливлення задоволення вимог кредитора ОСОБА_1 за рахунок відчуженого майна. 
На момент укладення оспорюваних правочинів дарування ОСОБА_1 навіть не було відомо про існування цивільної справи № 757/27743/20-ц про стягнення з неї заборгованості за позовом ПП «ТФ «Кардінал». Як вбачається з матеріалів справи № 757/27743/20-ц, ОСОБА_1 стало відомо про блокування коштів на її банківському рахунку у зв`язку з відкриттям приватним виконавцем Жданович В. М. виконавчого провадження та винесенням постанови про арешт грошових коштів. Враховуючи викладене, представник відповідачів звернувся до виконавця із адвокатським запитом. 12 січня 2023 року отримано відповідь приватного виконавця Жданович В. М. від 12 грудня 2022 року № 3273, в якому зазначалося про існування цивільної справи № 757/27743/20-ц, в рамках якої 10 лютого 2022 року Печорським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП «ТФ «Кардінал» грошових коштів у розмірі 4 153 400,00 грн та судового збору у розмірі 63 352,00 грн. При цьому, жодних повісток із суду, матеріалів позову і т. д. відповідачу не надходило на адресу її реєстрації і проживання, чим що позбавило права на захист у цивільному процесі.
Отже, відсутні будь-які підстави стверджувати, що станом на момент укладення договорів дарування ОСОБА_1 було відомо про наміри ПП «ТФ «Кардінал» стягнути з неї якісь суми за нібито виконання ремонтно-оздоблювальних робіт.
Сам факт наявності грошових коштів на банківському рахунку відповідача, які було арештовано приватним виконавцем, вказує на існування іншого майна, за рахунок якого можна було б отримати задоволення своїх майнових вимог (у разі їх наявності та обґрунтованості). Також, для прикладу, ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення площею 76.6 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Тобто, твердження сторони позивача про те, що внаслідок відчуження ОСОБА_1 двох квартир позивач втратив можливість отримати задоволення своїх кредиторських вимог не відповідає дійсності.
У грудні 2024 року ПП «ТФ «Кардінал» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін. 
Відзив мотивовано тим, що більшість доводів касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. ОСОБА_1 вказує, що нібито дізналась про вимоги ПП «ТФ «Кардінал» до неї вже після постановлення заочного рішення Печорського районного суду м. Києва від у справі № 757/27743/20 від 26 серпня 2021 року, однак в матеріалах справи містяться копії письмових претензій ПП «ТФ «Кардінал» до ОСОБА_1 , датовані 24 жовтня 2018 року (вручено довіреній особі ОСОБА_1 . -- ОСОБА_4 ), а також від 02 червня 2020 року ? вручено за допомогою служби кур`єрської доставки. Тобто станом на червень 2020 року ОСОБА_1 була обізнаною про наявність до неї претензій - грошових вимог, які вона ігнорувала, не повідомляючи жодної правової позиції з цього приводу.
На арк. 119 у т. 1 справи № 757/27743/20 міститься клопотання про відкладення розгляду справи, підписане від імені ОСОБА_1 та датоване 10 грудня 2020 року. Фотокопія клопотання долучалась позивачем разом із додатковими поясненнями у апеляційному суді. Тобто, як мінімум у грудні 2020 році ОСОБА_1 була обізнана про існування судової справи № 757/27743/20, що спростовує пояснення її представника про те, що вона дізналась про судову справу лише у січні 2023 року. Під час судового розгляду справи № 757/27743/20 ОСОБА_1 свідомо не отримувала судових повісток - документ кур`єрської служби City-Еxpress під назвою «Уведомление о доставке», датований ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я отримувача « ОСОБА_5 » за адресою: АДРЕСА_8 із наступною поміткою кур`єра: «Получатель отказалась принимать корреспонденцию 11.03.2021 17:30».
В матеріалах справи наявні розписки ОСОБА_6 , довіреної особи ОСОБА_1 , від 10 вересня 2018 року (в якій він зобов`язався компенсувати понесені позивачем витрати на ремонт квартир до вересня 2018 року) і від 17 вересня 2018 року (в якій він зобов`язався у разі розірвання попереднього договору оренди виплатити на користь ОСОБА_7 260 000,00 дол. США).
Окрім того, в квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_1 продовжує проживати, що свідчить про те, що реальною метою була лише зміна власника з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань ПП «ТФ «Кардінал», а не реальний перехід майна у володіння ОСОБА_8 .
У жовтні 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, у якій просила її скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви представника ПП «ТФ «Кардінал» про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу; стягнути з позивача понесені скаржником судові витрати.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у випадку скасування Верховним Судом постанови Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у справі № 757/53285/20-ц (в частині задоволених позовних вимог), додаткова постанова Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року також підлягає скасуванню.
Як вбачається з матеріалів справи, ПП «ТФ «Кардінал» не подавало до суду апеляційної інстанції попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які підприємство очікувало понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. В оскаржуваній додатковій постанові суд апеляційної інстанції вказане проігнорував.
Позивач не робив заяву про подачу відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення, що передбачено абз. 2 частини восьмої статті 141 ЦПК України. Представник відповідача не заперечує факту подання стороною позивача заяви про відшкодування судових витрат, а вказує на неподання заяви про надання доказів понесення таких витрат.
Виставлений Адвокатським об`єднанням «Лефорс» рахунок № 1 від 31 січня 2024 року не відповідає умовам Договору про надання правничої допомоги, адже не визначає розмір гонорару за кожну надану послугу, що вказує на його неналежність як доказу та унеможливлює надання оцінки розумності витрат за кожну таку послугу.
До заяви ПП «ТФ «Кардінал» додано детальний опис робіт (наданих послуг) станом на 07 лютого 2024 року, серед переліку яких значаться наступні: «Первинна консультація та вивчення документів, наданих клієнтом. Визначення додаткового обсягу документів, що мають бути надані клієнтом» (4 год.); «Підготовка заяви про ознайомлення із матеріалами справи та подача до суду засобами електронної пошти» (0,5 год.); «Ознайомлення з матеріалами справи та зняття фотокопій у Київському апеляційному суді (включає час поїздки до суду та з суду)» (1,5 год.). Проте, в жодному процесуальному документі сторона позивача не обґрунтовує необхідність та розумність таких витрат саме на етапі апеляційного перегляду справи, які притаманні саме підготовці позовної заяви, а не апеляційної скарги. У ПП «ТФ «Кардінал» були в наявності всі документи, що подавалися в суд першої інстанції. Ймовірна зміна представників та повторна оплата послуг, які вже було оплачено іншому адвокату на етапі розгляду в суді першої інстанції, не відповідає критерію необхідності наданих послуг і не повинна оплачуватися за рахунок іншої сторони, яка не впливала на заміну представників позивача. Вказаний детальний опис робіт не може бути врахований судом, адже поданий після ухвалення судом рішення по суті спору і за відсутності до закінчення судових дебатів заяви про подачу відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
Таким чином, якщо загальна вартість робіт (28 годин) оцінюються позивачем в розмірі 19 000,00 грн, відповідно 1 год. = 678,58 грн, і, зважаючи на необхідність виключення із загальної вартості витрат на правничу допомогу вартості тих послуг, які включені туди неправомірно (4 год. + 0,5 год. + 1,5 год. + 4 год. + 10 год. = 20 год.), максимальна сума, яка може бути стягнута з відповідачів солідарно в якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу складає 2 714,32 грн = 28 год. - 20 год. Х 678,58 грн : 2. Тобто, 1 357,16 грн з кожного з відповідачів, а не 4 750,00 грн, як зазначає сторона позивача.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі.
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 369/1943/20, від 17 квітня 2024 року у справі № 461/10170/19, від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16, від 20 червня 2019 року у справі № 522/8158/15-ц, від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 204/9189/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 461/4033/20).
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року продовжено ПП «ТФ «Кардінал» строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року.
В цій ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 жовтня 2019 року у справі № 922/2665/17, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/1770/21, від 23 червня 2022 року у справі № 904/6341/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 03 квітня 2024 року у справі № 910/12005/22, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20).
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року докази, подані ОСОБА_1 у справі, - копію рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року у справі № 757/27743/20-ц, повернуто заявнику.
Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог ПП «ТФ «Кардінал» про визнання недійсними договорів дарування квартири. В іншій частині судові рішення по суті вирішення спору не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 01 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 (Довіритель) та ПП «ТФ «Кардінал» (Повірений) укладено Договір доручення.
Відповідно до пункту 1.1. Договору доручення Довіритель доручає Повіреному зробити від імені та в інтересах Довірителя оплату необхідних витрат, пов`язаних з виконанням будівельних, ремонтних та/або оздоблювальних робіт у приміщенні Довірителя, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 та 5-6, а Повірений приймає на себе зобов`язання виконати доручення Довірителя в його інтересах і відповідно до умов Договору.
Сторони погодили, що відповідно до приписів статті 528 ЦК України виконання обов`язку з оплати за виконані роботи за Договором доручення може бути покладено Замовником на іншу особу. У цьому разі Підрядник зобов`язаний прийняти оплату за Замовника від іншої особи. Платником за даним Договором доручення виступила власник та директор ПП «ТФ «Кардінал» - ОСОБА_7
На виконання положень Договору доручення 18 січня 2018 року ПП «ТФ «Кардінал» уклало з ПП «Інфоцентр-Каховка» договір підряду, відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, підрядник зобов`язується на власний ризик провести будівельні, ремонтні та оздоблювальні роботи у приміщені, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 та № 5-6. Між сторонами даного договору погоджена договірна ціна в розмірі 4 519 018, 90 грн.
31 жовтня 2018 року роботи за Договором підряду були закінчені та оформлені актами прийому-передачі виконаних робіт на загальну суму 4 153 400, 00 грн.
Згідно з пунктом 3.1. Договору доручення витрати, понесені Повіреним у зв`язку з виконанням доручення, підлягають відшкодуванню шляхом банківського переказу за реквізитами, вказаними в статті 7 Договору, на підставі рахунку Повіреного, протягом п`яти банківських днів з моменту його виставлення Повіреним.
Згідно з пунктом 6.4 Договору доручення будь-яке повідомлення за цим Договором надсилається за реквізитами Сторін, зазначених у статті 7 цього Договору. Сторони зобов`язані своєчасно повідомити один одного про зміну своїх реквізитів, зазначених в цьому Договорі. У разі, якщо Сторона своєчасно не оповістила іншу Сторону про зміну своїх реквізитів, ризик неотримання повідомлення покладається на Сторону, реквізити якої змінилися. В цьому випадку всі повідомлення, спрямовані Стороні, реквізити якої змінилися, вважаються належним чином доставленими з моменту їх передачі Стороною для відправлення відповідної поштової служби.
04 червня 2020 року на адресу ОСОБА_1 направлено лист, яким повідомлено останню, що ПП «ТФ «Кардінал» в процесі виконання умов Договору понесені витрати на поліпшення та капітальний ремонт у розмірі 4 153 400,00 грн, про що складено відповідний рахунок та доданий до листа. За вказаною адресою повідомлення отримано 05 червня 2020 року. Зазначені грошові кошти не перераховані на розрахунковий рахунок позивача.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року у справі № 757/27743/20-ц відкрито провадження у справі за позовом ПП «ТФ «Кардінал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
02 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передала ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_3 . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3985.
02 жовтня 2020 року між відповідачами укладено ще один договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передала ОСОБА_2 належну їй квартиру  АДРЕСА_4 . Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко А. Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3987.
Разом з позовною заявою у справі № 757/27743/20-ц ПП «ТФ «Кардінал» 03 липня 2020 року також було подано клопотання про забезпечення позову, яке вирішене ухвалою суду від 11 грудня 2020 року та вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони будь-яким державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірних квартир.
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 757/27743/20-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПП «ТФ «Кардінал» грошові кошти у розмірі 4 153 400, 00 грн.
Позиція Верховного Суду
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18, постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 369/1943/20, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «суди правильно виходили, що сама по собі ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі № 759/22174/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ПрАТ «СК АСКО - Донбас Північний», про відшкодування майнової шкоди, не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених ОСОБА_1 вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовній заяві. Наявність у провадженні суду справи про відшкодування шкоди не підтверджує факт існування у відповідача боргового простроченого зобов`язання перед позивачем на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, а також його наміри не досягти правових наслідків за цими угодами. Одне лише посилання на обставини укладення спірних договорів без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи, без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення залишається припущенням, доки позивач не надасть відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 204/9189/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «в матеріалах справи відсутні і стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обізнаності відповідача як про існування самого рішення суду про стягнення аліментів, так і про наявність відкритого щодо нього виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення, що унеможливлює встановлення того факту, що при укладенні оспорюваних правочинів боржник діяв умисно, зокрема з метою уникнення виконання рішення суду та сплати боргу по аліментах за рахунок відчуженого майна».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
Зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом.
Цей суд неодноразово звертав увагу, що:
відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21);
для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24));
цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17);
договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц(провадження 
№ 14-242цс18) Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
У справі, що переглядається:
суд першої інстанції вважав, щопід час розгляду справи суду не доведено, що укладаючи спірні договори відповідачі мали умисел уникнути звернення стягнення на майно боржника та відсутність правових підстав для кваліфікації оспорюваних договорів фіктивними;
при скасуванні рішення суду першої інстанції та частковому задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що ПП «ТФ «Кардінал» уважав оскаржувані правочини фраудаторними.Безоплатне відчуження майна відбулось в період відкритого провадження за позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу своєму сину ? ОСОБА_2 , проте цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу (фраудаторний правочин). Тому доводи представника ОСОБА_1 , що заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 757/27743/20-ц скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку, не спростовують висновок про недобросовісність дій відповідача та укладення оспорюваних правочинів з метою недопущення звернення стягнення на її майно. Безоплатне відчуження нерухомого майна відповідачем не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а правочини підлягають визнанню недійсними на підставі пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 статті 3 та статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом;
суди не врахували, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається;
суд першої інстанції правильно вважав відсутніми правові підстав для кваліфікації оспорюваних договорів фіктивними, проте не обґрунтував висновокщодо недоведеності відсутності умислу відповідачів уникнути звернення стягнення на майно боржника при укладенні оспорюваних договорів;
апеляційний суд при кваліфікації оспорюваних договорів дарування фраудаторними врахував доводи позивача, що оспорювані договори укладені між відповідачами ? пов`язаними особами (близькими родичами), після відкриття провадження у справі № 757/27743/20 про стягнення заборгованості, в якій позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні квартири, пред`явлення письмових претензій до ОСОБА_1 від 24 жовтня 2018 року (вручено довіреній особі ОСОБА_1 . -- ОСОБА_6 ), а також від 02 червня 2020 року ? вручено за допомогою служби кур`єрської доставки. Такі вимоги ґрунтувались на підставі договору доручення від 01 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 (Довіритель) та ПП «ТФ «Кардінал» (Повірений) щодо оплати витрат, пов`язаних з виконанням будівельних, ремонтних та/або оздоблювальних робіт у приміщенні Довірителя, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ,на загальну суму 4 153 400,00 грн, платником за яким виступила власник та директор ПП «ТФ «Кардінал» - ОСОБА_7 Вимоги про компенсацію відповідних витрат позивача пред`явлені ОСОБА_1 у зв`язку з розірванням попереднього договору оренди щодо спірних квартир між сторонами від 22 вересня 2017 року і також підтверджуються розписками довіреної особи ОСОБА_1 ? ОСОБА_6 від 10 вересня 2018 року (в якій він зобов`язався компенсувати понесені позивачем витрати на ремонт квартир) і від 17 вересня 2018 року (в якій він зобов`язався у разі розірвання попереднього договору оренди виплатити на користь ОСОБА_7 260 000,00 дол. США) (а. с. 76-77);
з урахуванням викладеного, необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо необізнаності  ОСОБА_1 про відкриття провадження та ухвалення заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 757/27743/20-ц за позовом ПП «ТФ «Кардінал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на момент укладення оспорюваних договорів 02 жовтня 2020 року, оскільки у справі підтверджено, що відповідач була обізнаною про наявність до неї відповідних грошових вимог позивача на момент укладення оспорюваних договорів. А для кваліфікації правочину як фраудаторного необов`язково, щоб існувало судове рішення чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу, існувала заборона чи арешт майна. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника;
касаційний суд не надає оцінку вказаним грошовим вимогам, обґрунтованість яких є предметом розгляду усправі № 757/27743/20-ц, та відхиляє аргумент щодо скасування заочного рішення від 26 серпня 2021 року у справі № 757/27743/20-ц ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року, оскільки суди апеляційної та касаційної інстанцій перевіряють законність оскаржених судових рішень в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції. 
За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду, що оспорювані правочини вчинені всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, на шкоду кредитору для уникнення сплати боргута звернення стягнення на майно боржника, тому є достатні підстави для висновку, що права та законні інтереси позивача як заінтересованої особи порушені оспорюваними договорами.
Колегія відхиляє доводи касаційної скарги щодо існування іншого майна ОСОБА_1 , за рахунок якого позивач може отримати задоволення своїх майнових вимог, оскільки протилежні доводи позивача в суді апеляційної інстанцій відповідач не спростовувала, відповідні докази не надала, суди таких обставин не встановили.
Тому апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволених позовних вимог ПП «ТФ «Кардінал» про визнання недійсними договорів дарування квартири, проте частково помилився щодо мотивів такого рішення. У зв`язку з цим оскаржену постанову у цій частині належить змінити в мотивувальній частині.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Щодо оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-шоста статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Касаційний суд акцентує увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на неспівмірність витрат та наводить відповідне обґрунтування, за потреби - з наданням доказів невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), на яку є посилання в касаційні скарзі, вказано, що «з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Велика Палата Верховного Суду відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено такі висновки:
«гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
… подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Позивачкою було подано лише заперечення проти заяв відповідачів 2, 3, 4 про попередній (орієнтовний) розрахуноксуми судових витрат. У цих запереченнях не наведено аргументів, які могли би свідчити про неспівмірність витрат на правову допомогу. Позивачка також не зазначила, яким саме чином неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат разом із відзивом на позовну заяву завадило їй висловити свої міркування щодо неспівмірності таких витрат. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат».
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження 
№ 61-3480сво21) вказано, що «у справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У справі, що переглядається:
08 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява адвоката Мироненко К. Б., яка діє в інтересах ПП «ТФ «Кардінал», про відшкодування витрат на правничу допомогу, до якої долучено: договір про надання правничої допомоги № 31/01-2024/1 від 31 січня 2024 року (т. 2, а. с. 13-16); додаткова угода від 31 січня 2024 року № 1 до договору № 31/01-2024/1 (т. 2, а. с. 17); платіжна інструкція № 75 від 01 лютого 2024 року, згідно з якою ПП «ТФ «Кардінал»на рахунок АО «Лефорс» сплачено 19 000,00 грн (т. 2, а. с. 19); детальний опис робіт (наданих послуг) станом на 07 лютого 2024 року; 
до заяви додано поштові накладні від 07 лютого 2024 року № 0730106731924, № 0730106731932, № 0730106731940, відповідно до яких копії заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу направлено учасникам справи (т. 2, а. с. 96-98);
згідно з додатковою угодою від 31 січня 2024 року № 1 до договору № 31/01-2024/1 про надання правничої допомоги сторони досягли згоди, що розмір гонорару виконавця за надання правничої допомоги щодо юридичного супроводу справи № 757/53285/20-ц у суді апеляційної інстанції встановлюється у вигляді фіксованої ставки 19 000,00 грн, що включає у себе ознайомлення із матеріалами справи, участь у судових засіданнях (у тому числі час дороги до та з суду, а також очікування початку судового засідання у приміщенні суду), складання будь-яких процесуальних документів незалежно від їх кількості;
тому апеляційний суд правильно вважав, що скаржником у встановленому порядку зроблено заяву про відшкодування витрат на професійну правову допомогу та надано відповідні докази;
при цьому апеляційний суд проаналізував заяву представника ОСОБА_1 від 13 вересня 2024 року та зробив обґрунтований висновок, що належних доводів щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 750,00 грн, які стягнені з неї, не наведено;
разом з тим, Чернишов А. І. постанову апеляційного суду про стягнення з нього4 750,00 грн витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, не оскаржував. Така процесуальна поведінка ОСОБА_2 свідчить про його згоду з судовим рішенням в цій частині. У касаційній скарзі  ОСОБА_1  не навела переконливих доводів, яким чином оскаржене судове рішення в указаній частині порушує її права та інтереси за умови, що  ОСОБА_2 не оскаржив судове рішення в цій частині, тобто погодився з ним;
доводи касаційної скарги, що позивачем не зроблено заяви про подачу доказів понесених судових витрат до ухвалення постанови апеляційного суду, є необґрунтованими, оскільки докази понесених судових витрат позивач подав 08 лютого 2024 року (під час розгляду справи) разом із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу, а тому суд апеляційної інстанції при ухваленні додаткової постанови виходив з того, що судом не вирішено питання про судові витрати.У зв`язку з цим додання позивачем до заяви про ухвалення додаткового рішення додаткових документів (копій акту приймання-передачі від 21 червня 2024 року, детального опису робіт станом на 20 червня 2024 року) не впливає на правильність висновків апеляційного суду.
Тому суд касаційної інстанції додаткову постанову апеляційного суду залишає без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині частково ухвалена без додержання норм матеріального права та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу на постанову апеляційного суду слід задовольнити частково, постанова апеляційного суду в оскарженій частині змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін. Касаційну скаргу на додаткову постанову апеляційного суду слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін. Тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року задовольнити частково, а касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко