ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/6780/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранця О. М. - головуючого, Бакуліної С. В., Кондратової І. Д.,
за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури 
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Трофименко Т.Ю.,
від 27.09.2023
та на постанову Північного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Владимиренко С.В., Демидової А.М., Ходаківської І.П.,
від 19.03.2024 
у справі за позовом першого заступника керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби у Запорізькій області
до 1. Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Сіал Джет Україна"
про визнання недійсним рішення тендерного комітету, визнання недійсним договору та стягнення 330 444,00 грн,
за участю:
прокурора: Єреп В. В.,
представників учасників справи:
від позивача: не з`явилися,
від відповідача-1: не з`явилися,
від відповідача-2: не з`явилися.
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року Перший заступник керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (позивач) із позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Сіал Джет Україна" (відповідач-2) про визнання недійсним рішення тендерного комітету Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", оформленого протоколом засідання від 24.03.2017 про визнання переможцем і акцепт пропозиції відповідача-2 (рішення тендерного комітету), визнання недійсним договору поставки товару від 10.04.2017 №179(2)17УК/53-121-01-17-04803 (договір), укладеного між відповідачами та стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 - 330 444,00 грн, а з відповідача-1, одержані ним за рішенням суду 330 444,00 грн в дохід державного бюджету, також просив стягнути з відповідача-2 на користь прокурора 10 324,66 грн судового збору.
Вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем-2 законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що призвело до спотворення результатів торгів, проведених відповідачем-1 з придбання товарів "Манжети ущільнювальні ДК 021:2015-19510000-4-Гумові вироби" (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-02-13-000028-b), у зв`язку з чим рішення тендерного комітету Відокремленим підрозділом "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", оформлене протоколом його засідання від 24.03.2017 є таким, що суперечить інтересам держави та підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.215 та ч.3 ст. 228 Цивільного кодексу України, що, в свою чергу, свідчить про незаконність укладеного за підсумками проведення спірної закупівлі договору. При цьому, в якості правових наслідків недійсності договору, укладеного за результатами публічної закупівлі, позивачем зазначено про необхідність повернення відповідачем-2 одержаних ним за вказаним правочином коштів у розмірі 330 444,00 грн відповідачу-1, в той час як отримані відповідачем-1 за рішенням суду кошти у вказаному розмірі підлягають стягненню в дохід держави.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
06.02.2017 в електронній системі закупівель ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі товарів «Манжети ущільнювальні ДК 021:2015-19510000-4-Гумові вироби» (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-02-13-000028-b) у кількості 108 шт, із очікуваною вартістю предмета закупівлі: 275 591,10 грн, розмір мінімального кроку пониження ціни 1 600,00 грн. 
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання, а саме: відповідачем-2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гаскет ЛТД» (далі - ТОВ «Гаскет ЛТД»), що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.
Тендерна пропозиція відповідача-2 становила 275 370,00 грн, а ТОВ «Гаскет ЛТД» - 275 591,10 грн.
Враховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція відповідача-2, остання була розкрита електронною системою закупівель першою, що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій. 
На сайті «Prozorro», на сторінці процедури закупівлі UA-2017-02-13-000028-b, у розділі «Протокол розкриття», у якості рішення про визначення переможця 24.03.2017 опубліковано Протокол розгляду тендерних пропозицій на закупівлю товару: код ДК 021:2015-19510000-4 гумові вироби (манжети ущільнювальні) (далі - Протокол розгляду тендерних пропозицій).
Відповідно до п. 7.2. Протоколу розгляду тендерних пропозицій за результатами розгляду, пропозиція відповідач-2 відповідає технічним вимогам і кваліфікаційним критеріям, встановленим тендерною документацією на закупівлю товару: код ДК 021:2015-19510000-4 гумові вироби (манжети ущільнювальні).
24.03.2017 електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір з відповідачем-2.
27.03.2017 між відповідачем-1 (покупець) та відповідачем-2 (постачальник) укладено договір поставки товару №179(2)17УК/53-121-01-17-04803 (далі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і сплатити товар, визначений в п. 1.1. цього договору на суму 330 444,00 грн, у тому числі ПДВ 55 074,00 грн.
Строк поставки товару: квітень - травень 2017 року (пункт 1.2. договору).
Відповідно до пункту 11.1. цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє протягом 12 місяців з дати укладання.
За видатковою накладною №1353 від 10.04.2017 відповідач-2 передав відповідачу-1 товар на загальну суму 330 440,00 грн, який відповідає тендерній документації. 
Рішенням Адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 54/42-р/к від 30.11.2020 (далі - рішення АМК) визнано, що відповідач-2 та ТОВ «Гаскет ЛТД» своїми діями вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», яке кваліфікується за пунктом 4 частини 2 статті 6 цього Закону  у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю, зокрема, UA-2017-02-13-000028-b, проведених ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». За вказане порушення накладено штраф на відповідача- 2 та ТОВ «Гаскет ЛТД» у розмірі 68 000,00 грн з кожного.
У наведеному рішенні Адміністративна колегія Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України дійшла висновку, що відповідач-2 та ТОВ «Гаскет ЛТД» при підготовці та зборі документів для участі, зокрема, у закупівлі UA-2017-02-13-000028-b діяли не самостійно, а узгоджували свою поведінку, чим усунули конкуренцію між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель та відповідно до Закону України «Про захист економічної конкуренції». Узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, відповідач-2 та ТОВ «Гаскет ЛТД» тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, отже спотворили результати проведених замовником торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції». Така поведінка відповідача-2 та ТОВ «Гаскет ЛТД» становить порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до пункту 1 статті 50, пункту 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»   (пункти 182, 183, 184 мотивувальної частини рішення АМК).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2021 у справі № 904/1448/21, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 23.11.2021, відмовлено повністю у задоволенні позову ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» до Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення Адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.11.2020 №54/42-р/к у справі № 02/19-18/58/30-19 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».
За приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, обставини щодо узгодженості дій учасників торгів не підлягають повторному доказуванню. 
Спір виник, на думку прокурора, через те, що узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, відповідач-2 та ТОВ «Гаскет ЛТД» усунули конкуренцію та змагальність між собою, а відтак спотворили результати проведення замовником відкритих торгів, порушивши право останнього на отримання найбільш ефективного для нього результату, тому договір, укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, з цих же підстав та на підставі частини 3 статті 228 ЦК України підлягає визнанню недійсним і рішення відповідача-1 з визначення переможця, із застосуванням наслідків недійсності договору шляхом стягнення з відповідача-2 одержаних ним грошових коштів на суму 330444,00 грн на користь відповідача-1, а отримані ним за рішенням суду грошові кошти на суму 330 444,00 грн стягнути в дохід держави.
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
Господарський суд міста Києва рішенням від 27.09.2023 у справі № 910/6780/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2024, у задоволенні позову відмовив повністю. 
Судові рішення мотивовані тим, що сам лише факт вчинення ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» та ТОВ «Гаскет ЛТД» порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Антимонопольного комітету, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (частина 3 статті 228 ЦК України).
Спірні правовідносини стосуються господарських відносин з державним підприємством стратегічного значення та важливого для економічної безпеки країни, яке, в свою чергу, перебуває у вкрай небезпечному становищі (окупації ворожими силами), та фактичного порушення його прав та інтересів щодо законності проведення процедури закупівлі.
Прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника (відповідача-1) цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що товар за договором, укладеним за результатами спірних відкритих торгів, було поставлено із завищенням цін або того, що аналогічні товари могли бути поставлені з використанням менших ресурсів.
Прокурор не довів, що рішення тендерного комітету та договір порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним згідно з частиною 1 статті 228 ЦК України та що відповідно до частини 2 статті 228 ЦК України є нікчемним.
Водночас доводи прокурора про вчинення спірного правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до статуту Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» є державним комерційним підприємством, що утворене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 1996 р. № 1268 «Про створення Національної атомної енергогенеруючої компанії «Енергоатом» - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 р. № 543. 
Відповідач-1 за результатами своєї господарської діяльності отримує доходи. Після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, оплати відсотків по кредитах банків, сплати передбачених законодавством України податків та інших платежів до бюджету, у тому числі частини чистого прибутку (доходу), які до державного бюджету України в обов`язковому порядку, щоквартально, державними унітарними підприємствами відраховуються у розмірі 30% у визначеному «Порядком відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями та відрахувань у цільові та інші фонди», у повному розпорядженні відповідача-1 залишається чистий прибуток, який використовуються ним відповідно до законодавства України. 
Зазначене спростовує доводи прокурора про порушення відповідачем-1 інтересів держави та суспільства при розпорядженні ним коштами, які є частиною чистого прибутку, що залишається у підприємства після сплати до бюджету податків та зборів (обов`язкових платежів), передбачених чинним законодавством України та сплати до державного бюджету України в обов`язковому порядку, щоквартально, 30% частини чистого прибутку (доходу), одержаного ним як державним унітарним підприємствам відповідно до положень статті 11-1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». 
Прокурором не надано суду доказів отримання відповідачем-1 бюджетних коштів для проведення спірної закупівлі, отже, при укладенні спірного правочину відповідач-1 розраховувався за рахунок коштів, які йому належать, а не за рахунок бюджетних коштів. 
Оскільки прокурор не довів наявності підстав для визнання недійсним рішення тендерного комітету та договору згідно зі статтею 228 ЦК України відсутні підстави для застосування правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, визначені частиною 3 статті 228 ЦК України, та стягнення з відповідача-2 на користь відповідача- 1 грошових коштів у розмірі 330 444,00 грн, а з відповідача-1, одержаних ним за рішенням суду грошових коштів у розмірі 330 444,00 грн в дохід державного бюджету.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 у справі №910/6780/23, у якій просив їх скасувати. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Визнати недійсним рішення тендерного комітету Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", оформленого протоколом від 24.03.2017. Визнати недійсним договір поставки товару від 10.04.2017 № 179(2)17УК/53-121-01-17-04803, укладений між Відокремленим підрозділом "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Сіал Джет Україна". Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Сіал Джет Україна" на користь Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 330 444,00 грн, а з Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" одержані ним за рішенням суду 330 444,00 грн в дохід держави. Судові витрати, сплачені прокурором у даній справі, покласти на ТОВ "ВКП "Сіал Джет Україна".
Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України прокурором зазначено про те, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: ст. ст. 1, 3, 36 Закону України «Про публічні закупівлі», ст. ст. 4, 6, 10, 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст. ст. 3, 13, 203, 215, 228 ЦК України у спірних правовідносинах (зокрема, щодо наявності/відсутності порушення державних інтересів внаслідок порушення основоположного принципу публічних закупівель - добросовісної конкуренції серед учасників, та, як наслідок, спотворення торгів, укладення оспорюваного договору про закупівлю внаслідок вчиненням антиконкурентних узгоджених дій).
Вважає, що у зв`язку з цим є необхідність надання Верховним Судом правової оцінки і тлумачення особливостей застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та частини першої статті 208 Господарського кодексу України, як правової підстави визнання недійсним договору про закупівлю, укладеного в порушення вимог статей 3, 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) та такого, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Для правильного вирішення цього спору на думку прокурора підлягає встановленню не факт належного виконання договору про закупівлю або стратегічність значення замовника, а дотримання приписів діючого на час його укладення законодавства, відповідність державним інтересам контракту, підписаного внаслідок спотворення торгів, що полягало у заміні конкуренції на координацію поведінки їх учасників.
Також має бути вирішено питання чи є заходом відповідальності визнання правочину недійсним та чи звільняється від його застосування суб`єкт господарювання, на якого вже накладено штраф за антиконкурентні узгоджені дії.
Зазначив, що встановивши зловмисну домовленість ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» і ТОВ «Гаскет ЛТД» внаслідок заміни конкуренції на координацію в оспорюваних торгах, з метою отримання у незаконний спосіб права на укладення договору про закупівлю, суди попередніх інстанцій передчасно обмежилися лише фактом належного його виконання. Суди поспішно (оцінюючи лише належне виконання оспорюваного договору) стали на сторону відповідача- 2, нівелюючи при цьому інтереси держави у забезпеченні її авторитету як ефективного регулятора суспільних відносин, обов`язковості встановлених нею правил поведінки (норм законодавства) та взагалі ефективного функціонування економічної системи через конкуренцію, стимулювання підвищенню рівня організації господарської діяльності та здійсненню науково - технічного прогресу.
Відповідач-1 та відповідач-2 надали відзиви на касаційну скаргу, у яких просили у її задоволенні відмовити, рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що наведені у зверненні прокурора процедури є завершеними, а договори укладеними і виконаними, а тому у нього відсутні підстави для проведення моніторингу зазначених закупівель та звернення з позовом до суду.
Провадження у справі № 910/6780/23 зупинялося до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 у подібних правовідносинах.
Клопотання.
ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» 11.11.2024 та Заступником керівника Запорізької обласної прокуратури 02.02.2026 подані клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Спірним у цій справі є питання наявності правових підстав для визнання недійсним рішення тендерного комітету відповідача-1, оформленого протоколом від 24.03.2017; договору поставки товару від 10.04.2017 № 179(2)17УК/53-121-01-17-04803, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2; стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 330 444,00 грн, а з відповідача-1 одержаних ним за рішенням суду 330 444,00 грн в дохід держави, з підстав вчинення учасниками публічної закупівлі антиконкурентних узгоджених дій, що призвели до спотворення результатів тендеру. Правовою підставою позову прокурором визначено порушення статей 203, 215 та частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи прокурору в задоволенні позову, обґрунтовував своє рішення тим, що прокурором не наведено та не доведено суду, що рішення тендерного комітету та договір у цій справі порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним згідно з частиною 1 статті 228 ЦК України та відповідно до частини 2 статті 228 ЦК України є нікчемним. 
Сам факт вчинення ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» (відповдіачем-2) та ТОВ «Гаскет ЛТД» порушення, передбаченого п. 4 ч. 2 статті 6, п. 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю UA-2017-02-13-000028-b, встановленого рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).
Зазначив, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Саме у вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, визначене пунктами 1, 2 та 4 ст. 50 цього Закону, накладаються штрафи (ст. 51, ч. 2 ст. 52 цього Закону).
За порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», рішенням АМК накладено, зокрема, на переможця спірної закупівлі, яким є відповідач-2 штраф. Отже, відповідачем-2 понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції. 
Водночас судом враховано, що у відкритих торгах UA-2017-02-13-000028-b брали участь лише два суб`єкта господарювання: ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» та ТОВ «Гаскет ЛТД», тендерні пропозиції яких відповідно становили 275 370,00 грн та 275 591,10 грн.
Оскільки тендерна пропозиція відповідача-2 була нижчою за очікувану замовником (відповідачем-1) вартість предмета закупівлі (275 591,10 грн), ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» було визначено переможцем спірної закупівлі та укладено з ним договір.
Матеріали справи не містять відомостей про наявність інших потенційних учасників спірної закупівлі, які б могли задовольнити потреби замовника (відповідача-1) за менші кошти.
Прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника (відповідача-1) цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що товар за договором, укладеним за результатами спірних відкритих торгів, було поставлено із завищенням цін або того, що аналогічні товари могли бути поставлені з використанням менших ресурсів.
Договір виконано його сторонами у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується жодною із сторін спору.
Касаційна скарга подана прокурором з підстав передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанова Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19).
Щодо визнання недійсним рішення тендерного комітету відповідача-1, оформленого протоколом від 24.03.2017.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом необхідно визначити позовні вимоги таким чином, щоб у разі їх задоволення судом відбувся захист, визнання та поновлення його прав і охоронюваних законом інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави і територіальної громади визначає Закон України «Про публічні закупівлі». 
Відповідно до пункту 25 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» публічна закупівля - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.
Договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.08.2023 у справі №924/1288/21 сформувала такий правовий висновок:
« 137. Якщо публічна закупівля завершується оформленням відповідного господарського договору, то оскаржити можна такий договір, а вимога про визнання недійсною закупівлі не є ефективним способом захисту.
138. При цьому, оскільки процедура закупівлі завершується укладенням договору, рішення уповноваженої особи замовника, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору)».
У цій справі № 910/6780/23 судами попередніх інстанцій встановлено, що за наслідками проведення процедури спірної публічної закупівлі між відповідачами у справі укладений договір.
Отже, оскільки процедура закупівлі завершилася укладенням відповідного договору, вимога прокурора про визнання недійсним рішення замовника не є ефективним способом захисту, адже воно вичерпало свою дію фактом його виконання (укладенням договору) та не призведе до поновлення майнових прав, що свідчить про неефективність обраного способу захисту.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 та від 02.08.2023 у справі № 924/1288/21 обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. 
З огляду на викладене рішення судів попередніх інстанцій у цій справі № 910/6780/23 в частині відмови в позові про визнання недійсним та скасування рішення тендерного комітету відповідача-1, оформленого протоколом від 24.03.2017, по суті є правильними, оскільки така вимога не призводить до поновлення майнових прав, що свідчить про неефективність обраного способу захисту. Оскаржені судові рішення в цій частині підлягають залишенню без змін з мотивів викладених у цій постанові.
Щодо визнання недійсним договору поставки товару від 10.04.2017 № 179(2)17УК/53-121-01-17-04803, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 та стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 330 444,00 грн, а з відповідача-1 одержаних ним за рішенням суду 330 444,00 грн в дохід держави, з підстав вчинення учасниками публічної закупівлі антиконкурентних узгоджених дій, що призвели до спотворення результатів тендеру, слід зазначити таке.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
Отже, для правильного вирішення такого спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Оскільки не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. 
Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18. 
Касаційна скарга прокурора обґрунтована тим, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: ст. ст. 1, 3, 36 Закону України «Про публічні закупівлі», ст. ст. 4, 6, 10, 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст. ст. 3, 13, 203, 215, 228 ЦК України у спірних правовідносинах (зокрема, щодо наявності/відсутності порушення державних інтересів внаслідок порушення основоположного принципу публічних закупівель - добросовісної конкуренції серед учасників, та, як наслідок, спотворення торгів, укладення оспорюваного договору про закупівлю у зв`язку із вчиненням антиконкурентних узгоджених дій).
У зв`язку з цим вважає, що є необхідність надання Верховним Судом правової оцінки і тлумачення особливостей застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та частини першої статті 208 Господарського кодексу України, як правової підстави визнання недійсним договору про закупівлю, укладеного в порушення вимог статей 3, 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) та такого, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Провадження у справі № 910/6780/23 зупинялося до розгляду Верховним Судом справи № 922/3456/23 у подібних правовідносинах, яку було передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові від 17.10.2024 у справі №914/1507/23 та вирішення питання чи підлягає застосуванню до спірних відносин ч.3 ст.228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (п.1 ст.50, ст.52 Закону України "Про захист економічної конкуренції").
Таким чином наразі є висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з поставлених прокурором питань про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підлягає врахуванню під час вирішення цієї справи № 910/6780/23. 
У постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України, таким чином: 
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Також Об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
Об`єднана палата зазначила, що як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі № 922/3456/23 - з ПП «ЛСВ "Моноліт» на корить СКП «Харківзеленбуд»).
СКП «Харківзеленбуд» неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК України всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
Відтак, Об`єднана палата у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України та про стягнення з ПП "ЛСВ Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" 2 370 000 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" одержаних ним за рішенням суду 2 370 000 грн в дохід держави.
Верховний Суд з огляду на положення частини четвертої статті 236 ГПК України враховує наведені вище висновки зроблені у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
Суди попередніх інстанцій у справі № 910/6780/23 встановили, що прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Єдиним доказом порушення прокурором названо рішення АМК. 
Однак, як уже зазначалося вище, відповідно до висновку Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції. З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що обставини допущення учасниками спірної закупівлі і, зокрема відповідачем-2, при її проведенні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції, вчинення антиконкурентних узгоджених дій, на які послався прокурор в обґрунтування позову, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави і суспільства.
Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові з огляду на приписи частини третьої статті 228 ЦК України є правильними по суті і підлягають залишенню без змін.
Розгляд клопотань.
Клопотання відповідача-2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишається без розгляду відповідно до поданої ним заяви від 01.02.2026.
Щодо клопотання прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то воно задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду прокурор зазначив частину 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України. 
Обґрунтовуючи вказане клопотання прокурор вказує, на те, що провадження у справі № 910/6780/23 було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
Постановою Верховного Суду від 19.12.2025 у даній справі уточнено висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23 та від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Прокурор не погоджується з наданими об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 висновками щодо застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України, вважає що вони сформовані всупереч приписам процесуального законодавства так і прямо суперечать змісту частини третьої статті 228 ЦК України. 
Вважає, що приймаючи до розгляду вказану справу № 922/3456/23, Верховний Суд в ухвалі від 20.12.2024, так і у подальшому у постанові від 19.12.2025 не навів жодної підстави (зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо) для відступлення від висновку щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах. Як наслідок, поза процесуальним законодавством, усупереч частині другій статті 302 ГПК України, уточнив, а не відступив від висновків, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України.
Формуючи висновок про недопустимість застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, фактично створив умови, за яких ця норма законодавства взагалі не підлягає застосовуванню.
Такий категоричний висновок Об`єднаної палати щодо «невластивості цивільному законодавству» приписів частини третьої статті 228 ЦК України суперечить вже існуючій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у справах № 420/12471/22 та № 924/971/23, яка визнала обґрунтованим застосування до цивільних правовідносин, у тому числі щодо суб`єктів господарювання, приписів статті 228 ЦК України.
Таким чином вважає, що наявні підстави відступити від висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, про те, що встановлене в установленому порядку порушення принципів державних закупівель, які регулюються acquis ЄС у сфері державних закупівель, зокрема, прозорості та пропорційності, а також принцип добросовісної конкуренції учасників закупівлі, закріплений у статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі», є підставою для визнання недійсним договору про закупівлю із застосуванням правових наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України.
А також від висновку про те, що «Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили)...».
Просив з огляду на вищевикладені вади постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового захисту прав та інтересів у справах подібної категорії щодо застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України, де постановлені остаточні рішення, передати справу № 910/6780/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, яка визначена прокурором підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Клопотання прокурора про передачу справи № 910/6780/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично зводиться до незгоди з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, до розгляду якої зупинялося провадження у справі № 910/6780/23, та містить вимогу відступити від висновків щодо застосування норм права, викладених у цій постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23. 
Для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковою умовою є незгода з висновком, викладеним у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) саме іншого касаційного суду. 
Постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 для справи, що розглядається № 910/6780/23, є постановою цього ж касаційного суду. 
Отже прокурором не доведена наявність умов для передачі справи № 910/6780/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на підставі частини 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, а тому у задоволенні клопотання прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з наведених ним підстав слід відмовити.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для її зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.

Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 у справі № 910/6780/23 залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді С. Бакуліна 

І. Кондратова