ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

03 лютого 2026 року 
справа № 620/16769/24
адміністративне провадження № К/990/1974/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області
на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року (суддя - Бородавкіна С. В.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року (судді: Бужак Н. П., Кобаль М. І., Мельничук В. П.)
у справі №620/16769/24
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Чернігівській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Рух справи

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач у справі, заявник) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі - податковий орган, відповідач у справі, скаржник), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №398/25-01-24-10 від 22 жовтня 2024 року про анулювання реєстрації платником єдиного податку, зобов`язати відповідача поновити в Реєстрі платників єдиного податку з 30 вересня 2024 року реєстрацію його у якості платника єдиного податку.

13 січня 2025 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області № 398/25-01-24-10 від 22 жовтня 2024 року про анулювання реєстрації платником єдиного податку до набрання законної сили рішенням суду.

Обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, позивач вказав, що він є постачальником електронних комунікаційних послуг, включений до Реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг за п/н № 1047 , надає послуги доступу до мережі Інтернет мешканцям та підприємствам м. Чернігова. Також заявник зазначив, що зміна системи оподаткування може призвести до неможливості виконання взятих на себе господарських зобов`язань, системного розірвання відповідних господарських зв`язків з боку абонентів (в т. ч. у зв`язку із необхідністю підвищення вартості послуг), що у свою чергу матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності. Окрім того, позивач вказав на очевидну протиправність оскаржуваного рішення.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року, заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено, зупинено дію рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області №398/25-01-24-10 від 22 жовтня 2024 року про анулювання реєстрації платником єдиного податку до набрання законної сили рішенням суду по справі №620/16769/24.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, cуди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист та поновлення його прав, оскільки таке рішення тягне за собою зміну системи оподаткування, додаткове податкове навантаження та ризик припинення господарської діяльності. Суди визнали обраний захід забезпечення позову співмірним заявленим вимогам, безпосередньо пов`язаним із предметом спору та таким, що не призводить до фактичного вирішення справи по суті, а також зазначили, що його застосування забезпечує баланс інтересів сторін і не порушує прав відповідача. 

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, податковий орган 13 січня 2026 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №620/16769/24.

Після усунення відповідачем недоліків касаційної скарги Верховний Суд ухвалою від 28 січня 2026 року відкрив касаційне провадження за скаргою податкового органу, справу витребував з суду першої інстанції.

02 лютого 2026 року справа №620/16769/24 надійшла на адресу Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі контролюючий орган зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми процесуального права, зокрема статті 150, 151 КАС України, безпідставно дійшовши висновку про наявність підстав для забезпечення позову. 

Скаржник стверджує, що позивач не довів ані очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам до вирішення спору по суті, ані неможливості чи істотного ускладнення їх поновлення без вжиття заходів забезпечення позову, а також відсутні очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення. 

На думку податкового органу, суди фактично наперед дали оцінку правомірності рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку, підмінивши розгляд справи по суті застосуванням заходів забезпечення позову, та не дотрималися принципу співмірності таких заходів із предметом позову. У зв`язку з цим скаржник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і відмовити у забезпеченні позову.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах, визначених статтями 328, 341 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Скаржник пов`язує незаконність оскаржуваних судових рішень з порушенням останнім норм процесуального права, зокрема статей 150, 151 КАС України, та вважає, що суди безпідставно дійшли висновку про наявність підстав для забезпечення позову. З такими доводами Верховний Суд не погоджується.

Суди попередніх інстанцій надали належну оцінку характеру спірних правовідносин, предмету спору та можливим наслідкам невжиття заходів забезпечення позову для ефективного захисту прав позивача. З урахуванням встановлених обставин суди обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України.

Доводи касаційної скарги про те, що забезпечення позову у цій справі є рівнозначним задоволенню позовних вимог, не підтверджуються матеріалами справи. Застосований судом захід забезпечення позову у вигляді зупинення дії індивідуального акта має тимчасовий характер, не вирішує спір по суті та спрямований виключно на збереження існуючого правового становища сторін до ухвалення рішення у справі.

Посилання скаржника на відсутність ризику ускладнення виконання судового рішення є формальними та не враховують специфіки спірних правовідносин. Анулювання реєстрації платника єдиного податку зумовлює зміну системи оподаткування, можливе застосування штрафних санкцій, припинення або істотне обмеження господарської діяльності, що у разі задоволення позову може призвести до значних труднощів у відновленні порушених прав та інтересів позивача.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій не здійснювали оцінку правомірності оскаржуваного рішення по суті та не виходили за межі повноважень, визначених процесуальним законом, а його висновки щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову відповідають принципу співмірності та балансу інтересів сторін.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою судів та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм процесуального права, які могли б бути підставою для їх скасування, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №620/16769/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк