ОКРЕМА ДУМКА

28 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1493/24 

судді Верховного Суду Студенця В.І.

за результатом касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлоінвестбуд-ЛВ"

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області
(суддя - Бортник О.Ю.)
від 25.11.2024 
та постанову Західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Якімець Г.Г., судді: Бойко С.М., Бонк Т.Б.)
від 14.05.2025

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлоінвестбуд-ЛВ"
про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

у справі № 914/1493/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлоінвестбуд-ЛВ"
до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал"
про стягнення 2 460 570,76 грн.

І. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

1. Із постановою Верховного Суду від 28.01.2026 у справі №914/1493/24, якою додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі №914/1493/24 скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлоінвестбуд-ЛВ" (далі - ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ") про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не погоджуюся, вважаю, що слід було оскаржувані судові акти у частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката скасувати, а справу № 914/1493/24 у скасованій частині передати на новий розгляд до Господарського Львівської області.

ІІ. ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Зміст позовної заяви

2. ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" у червні 2024 року звернулось до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" (далі - КП "Львівводоканал", відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 2 460 570,76 грн, мотивуючи позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором підряду.

Надалі ТОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» подало клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якому повідомило, що основну заборгованість в розмірі 1 900 501, 39 грн відповідач погасив, а тому до стягнення з нього належить тільки 151 714,09 грн 3% річних та 423 924,25 грн інфляційних втрат (разом 575 638,34 грн).

(2) Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору та заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

3. Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.10.2024 у справі №914/1493/24 позов задоволено частково. Стягнено з відповідача на користь позивача 568 849,90 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

4. Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 25.11.2024 у справі № 914/1493/24 заяву позивача задоволено частково. Стягнено з відповідача 4 955,39 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 у справі №914/1493/24 додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2024 у справі № 914/1493/24 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 914/1493/24 частково задоволено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлоінвест-ЛВ". Скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у постанові, зокрема, зазначив, що Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви про намір подати докази понесення судових витрат, то зазначення Товариством у позовній заяві про те, що докази понесення судових витрат будуть надані у строки, що визначені ГПК України, і є заявою позивача, мова про яку йде у частині восьмій статті 129 ГПК України. Висновки ж апеляційного господарського суду про те, що відповідна заява Товариства не є належним підтвердженням виконання вимог ГПК України, суд касаційної інстанції визнав помилковими та такими, що містять ознаки надмірного формалізму, який обмежує сторону судового провадження права на відшкодування судових витрат, яке є однією із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

5. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі № 914/1493/24 додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2024 у справі №914/1493/24 залишено без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" - без задоволення.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з такого:

- враховуючи, що ГПК України не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви про намір подати докази понесення судових витрат, то зазначення Товариством у позовній заяві про те, що докази понесення судових витрат будуть надані у строки, що визначені ГПК України, і є заявою позивача, мова про яку йде у частині восьмій статті 129 ГПК України (зазначення у заяві статті 124, а не 129 ГПК України є технічною помилкою, адже перша взагалі не містить частини восьмої і крім цього не регулює питань розподілу судових витрат);

- ордер серії АО № 1131855 видано Адвокатським об`єднанням адвокату Митровці Я.В. лише 18.06.2024, відтак, станом на 04.04.2024 та на 29.05.2024 зазначений адвокат не мав повноважень на надання позивачу правової допомоги і не міг готувати згадані вище документи;

- у матеріалах справи відсутній ордер, виданий Адвокатським об`єднанням адвокату Греца Я.В. на надання правової допомоги позивачу в період з 04.04.2024 до 29.05.2024, відтак за відсутності зазначеного ордеру у суду немає підстав для висновку про те, що адвокат Греца Я.В. був належно уповноваженою особою на надання позивачу послуг з професійної правничої допомоги у період з 04.04.2024 до 29.05.2024, а також, що ці роботи виконано адвокатом з дотриманням ним вимог статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

- підготовка та подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (що є заявою з процесуальних питань) залежить виключно від волевиявлення учасника справи і є його правом, водночас, це не вимагає значного часу і є радше технічною дією;

- доводи апеляційної скарги про наявність підстав для покладення всіх судових витрат на відповідача відповідно до положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України є необґрунтованими, оскільки у цій справі обставин того, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача не встановлено, а сторонами не заявлялись;

- з огляду на часткове задоволення позовних вимог, необхідно покласти витрати позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на обидві сторони;

- зважаючи на рівень складності справи, надані адвокатом послуги, ураховуючи критерії розумності, справедливості та реальності судових витрат, обґрунтованим є стягнення з відповідача на користь позивача 4 955,39 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

(3) Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

6. Не погоджуючись із додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 25.11.2024, постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі № 914/1493/24 (яким додаткове рішення залишено без змін), ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2024 у частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі № 914/1493/24; ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах:

- від 07.09.2020 у справі №910/4201/19, від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, від 16.06.2022 у справі №873/244/21 (щодо застосування частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльністю"); 

- від 02.04.2020 у справі №912/2171/18, від 25.03.2021 у справі №905/717/20, від 08.04.2021 у справі №905/716/20, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19, від 31.05.2022 у справі №927/515/21, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21, додаткових постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 916/376/19, від 12.07.2022 у справі №910/18970/19 (щодо застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України).

Скаржник, серед іншого, у поданій касаційній скарзі звертає увагу на таке:

- суди дійшли необґрунтованого висновку про зменшення суми витрат позивача на правничу допомогу через нібито відсутність у адвоката права надавати правничу допомогу позивачу без наявності ордера на надання професійної правничої допомоги. Договір про надання правничої допомоги є самостійною підставою для надання правової допомоги клієнту. Для надання правової допомоги без фактичного представництва в суді жодна норма чинного законодавства не вимагає оформлення ордера на надання правничої допомоги;

- коригування позовної заяви та обґрунтованого розрахунку так само пов`язано із захистом порушених прав позивача, що й стало предметом спору у цій справі. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що необхідність виконання цих послуг була викликана виключно зволіканням позивача з поданням позовної заяви. Насправді ж, така необхідність виникла через тривале невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, а також через відмову добровільно врегулювати спір та сплатити заборгованість у позасудовому порядку;

- зменшення витрат на правничу допомогу за подання заяви про відеоконференцію не є обґрунтованим, оскільки ця дія є невід`ємною частиною професійних послуг адвоката, що підлягають відшкодуванню;

- у цій справі спір очевидно виник через неправильні та протиправні дії відповідача у вигляді систематичного та протягом тривалого періоду затримування оплати виконаних позивачем робіт, що з огляду на положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України є підставою для покладення на такого відповідача повністю судових витрат позивача;

- заявлена до стягнення сума становила 575 638,34 грн, тоді як суд стягнув 568 849,90 грн, що свідчить про мінімальну розбіжність між заявленими вимогами та фактично задоволеними. Ця різниця, жодним чином не повинна нівелювати право скаржника на повне відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

7. КП "Львівводоканал" 19.06.2025 (згідно з поштовими відмітками на конверті) подало до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

(4) Позиція Верховного Суду за результатом розгляду касаційних скарг

8. Верховний Суд постановою від 28.01.2026 касаційну скаргу ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" задовольнив частково. Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі №914/1493/24 скасував та ухвалив нове рішення, яким заяву ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково. Стягнув з КП "Львівводоканал" на користь ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" 11 991, 80 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесену у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції. В іншій частині заяву ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" про ухвалення додаткового рішення залишив без задоволення.

Верховний Суд, ухвалюючи постанову, виходив з такого:

(1) щодо витрат, наданих до подання позову:

- процесуальний закон не ставить в залежність можливість здійснення розподілу судових витрат на правничу допомогу від того, хто саме подав процесуальні документи до суду (керівник товариства або його представник), але при цьому, такі витрати мають бути безпосередньо пов`язані з розглядом справи та підтверджені належними доказами;

- відсутні докази на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам та відсутні підстави для виключення таких послуг із правничої допомоги, оскільки саме на позивача покладено визначення способу і порядку захисту своїх порушених прав;

- стороні, на користь якої ухвалено рішення, можуть бути компенсовані витрати, понесені нею до подання позову у справі, якщо такі витрати безпосередньо пов`язані з розглядом справи;

- знайшли підтвердження доводи скаржника про те, що послуги з підготовки позовної заяви у справі, обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, а також послуги з коригування заяви та обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, станом на 27.05.2024, були надані у межах виконання договору, що підтверджується рахунками, актами виконаних робіт та документами про оплату правничої допомоги;

- суди попередніх інстанцій помилково відмовили у розподілі цих витрат на правничу допомогу. Тому витрати позивача за надання наведених вище послуг підлягають стягненню з відповідача;

(2) щодо витрат на відеоконференцію:

- неможливість розподілу судових витрат за підготовку та подання заяви і вказівка, що це не вимагає значного часу, оскільки є радше технічною дією та правом учасника справи, вочевидь, не є тотожними;

- розглядаючи заяву про розподіл судових витрат на правничу допомогу в частині стягнення витрат за надання послуг складення та подання до суду заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд у кожному окремому випадку має з`ясувати, зокрема, таке: чи були пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи не зловживала сторона наданим правом на подання такого роду клопотань, кількість часу, витраченого на подання таких клопотань, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору;

- суди попередніх інстанцій у цій справі помилково не здійснили розподіл судових витрат на правничу допомогу за подання заяв про проведення судових засідань у режимі відеоконференції;

- Верховний Суд не погодився з судами попередніх інстанцій в частині того, що витрати позивача на правничу допомогу за подання до суду через електронний кабінет заяви про відеоконференцію, не підлягають стягненню з відповідача;

(3) щодо застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України:

- Верховний Суд зауважує, що спір у цій справі виник у зв`язку із неналежним виконанням ЛМКП "Львівводоканал" зобов`язань з оплати вартості робіт за договором підряду;

- суд апеляційної інстанції помилково вважав, що не встановлено обставин того, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, оскільки зміст рішення Господарського суду Львівської області від 15.10.2024 свідчить про зворотне;

- враховуючи часткове задоволення позову, Верховний Суд вважає, що всі витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні таких витрат, то оскаржувані рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про розподіл судових витрат;

- стягненню з відповідача на користь позивача підлягають такі витрати: 12 135 грн (заявлена сума витрат) х 98,82% (пропорція від задоволених позовних вимог) = 11 991,80 грн.

5. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий голосує останнім.

При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті.

Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

У цьому випадку вважаю за необхідне викласти окрему думку, оскільки вважаю, що суду касаційної інстанції слід було касаційну скаргу позивача задовольнити частково, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката скасувати, а справу у відповідній частині передати на новий розгляд.

ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

9. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, вважаю, що причиною звернення до Верховного Суду є питання щодо:

1) наявності / відсутності повноважень у адвоката / адвокатського об`єднання на представництво інтересів позивача у справі без наявності ордера на надання професійної правничої допомоги;

2) наявності / відсутності правових підстав для покладення на відповідача витрат на написання / поданням заяв про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, як таких, що відносяться до професійної правничої допомоги;

3) наявності / відсутності правових підстав для покладення всіх судових витрат на відповідача відповідно до положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України.

З огляду на наведене слід зазначити таке.

(1) Щодо повноважень адвоката / адвокатського об`єднання на надання професійної правничої допомоги

10. Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Згідно з частиною четвертою статті 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 
1) довіреністю; 
2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 
3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Так, відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 
- договір про надання правової допомоги; 
- довіреність; 
- ордер; 
- доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Отже, за приписами Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", який є спеціальним у спірних правовідносинах щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, повноваження адвоката можуть посвідчуватись одним із наведених вище документів, за вибором зацікавленої сторони. 

При цьому закон не вимагає наявність одночасно декількох таких документів (зокрема, і договору про надання правової допомоги, і ордеру) для правомірності підтвердження представництва інтересів адвоката у наданні правової допомоги третій особі.

Так, положеннями частини першої статті 1 зазначеного Закону унормовано, що договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Отже, аналізуючи наведене вище, можна дійти висновку, що договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.

У свою чергу, ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. 

Тобто з наведеного слідує, що ордер видається на підставі договору про надання правової допомоги, який, першочергово, є підставою для правомірності надання адвокатських послуг.

Відтак вважаю, що наявність договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом / адвокатським об`єднанням, з однієї сторони, та клієнтом, з іншою, є достатньою правовою підставою правомірності надання правової допомоги клієнту, що, відповідно, підтверджує повноваження адвоката / адвокатського об`єднання на представництво інтересів такої особи.

10.1. Так, у справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що між Адвокатським об`єднанням «Греца і Партнери» та ТОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» 12.05.2019 був укладений договір про надання правової допомоги.

Суди попередніх інстанцій, частково відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходили з того, що у матеріалах справи відсутні докази - ордери, видані Адвокатським об`єднанням адвокату Грецю Ярославу Васильовичу (далі - Греца Я.В.) та адвокату Митровці Ярославу Васильовичу (далі - Митровка Я.В.) на надання правової допомоги позивачу в період з 04.04.2024 до 29.05.2024, тобто у період підготовки та подання позовної заяви у справі, а також надання послуг з коригування позовної заяви.

За відсутності зазначених доказів суди дійшли висновку, що у них немає підстав для висновку про те, що вказані адвокати були уповноваженими особами на надання позивачу послуг з професійної правничої допомоги у спірний період (з 04.04.2024 до 29.05.2024), а також, що ці роботи виконано адвокатом з дотриманням ним вимог статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

10.2. Оцінюючи висновки судів попередніх інстанцій у означеній частині, звертаю увагу, що за змістом статті 60 ГПК України та статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги та / або ордер підтверджують не факт виконання певних послуг, а лише повноваження адвоката як представника на надання правничої допомоги.

Відтак у спірних правовідносинах договір про надання правової допомоги, що був укладений між сторонами та був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, є таким, що підтверджує повноваження адвокатського об`єднання на представництво інтересів позивача. Тобто такий договір є правовою підставою для надання юридичних послуг клієнту адвокатським об`єднанням або ж адвокатом, якого може уповноважити таке об`єднання, відповідно до умов договору, а у його сторін у зв`язку з цим виникають взаємні права та обов`язки, передбачені цим договором.

Наголошую, що у спірних правовідносинах надання адвокатським об`єднанням окремого ордеру адвокату (який входить в це ж адвокатське об`єднання) на вчинення певної процесуальної дії у межах виконання договору є формальною необхідністю, яка не змінює правомірності укладеного між сторонами договору та суті виконаних робіт за ним, а також не може ставити під сумнів їх виконання за умови доведення реальності надання таких послуг іншими належними та допустимими доказами.

Тобто відсутність ордеру, за наявності чинного договору про надання правової допомоги, не впливає на правомірність та реальність наданих послуг (правової допомоги) таким адвокатським об`єднанням, як стороною спірного договору, позивачу (іншій стороні договору), та не може беззаперечно свідчити про факт невиконання послуг за Договором взагалі як таких. 

За таких обставин, визначальним у даному випадку є встановлення факту надання / ненадання адвокатським об`єднанням послуг (обсягу та кількості) у спірний період часу (з 04.04.2024 до 29.05.2024) відповідно до умов договору на підставі поданих позивачем доказів (актів виконаних робіт, рахунків, платіжних інструкцій, дентального опису наданих робіт тощо), чого суди попередніх інстанцій не врахували, помилково вважаючи, що у спірних правовідносинах відсутні докази на підтвердження наявності повноважень у адвокатського об`єднання на представництво інтересів позивача.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків щодо недоведеності надання послуг за договором про надання правової допомоги у період з 04.04.2024 до 29.05.2024, що безумовно впливає на правомірність заявленої у цій частині до стягнення суми. Оскаржувані судові рішення вимогам процесуального закону у наведеній частині не відповідають. 

Відтак доводи касаційної скарги у відповідній частині знайшли своє підтвердження. 

(2) Щодо правової природи заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції

11. Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 ГПК України. Верховний Суд звертає увагу, що зазначена норма є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України. 

Відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відповідно до частини третьої статті 123 цього Кодексу належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У свою чергу, відзначаю, що у розумінні статті 124 ГПК України до судових витрат не можна включати послуги, які не належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи та такі, що не відповідають такому критерію, які необхідність.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

11.1. Так, у справі, що переглядається, позивач, подаючи до суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, просив, серед іншого, стягнути з відповідача витрати, що стосуються подання до суду через електронний кабінет заяв про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Суд першої інстанції, оцінюючи правомірність такої вимоги, вказав, що подання до суду через електронний кабінет заяв про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференцію не є наданням професійної правничої допомоги у справі. Таке подання є безкоштовним, не потребує додаткових витрат. Таку заяву не обов`язково має подавати через електронний кабінет саме адвокат чи особа, яка має вищу юридичну освіту. Її може подати будь-яка інша, уповноважена на це особа.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, відзначив і те, що підготовка та подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (що є заявою з процесуальних питань) залежить виключно від волевиявлення учасника справи і є його правом, водночас, це не вимагає значного часу і є радше технічною дією.

Заперечуючи проти наведених висновків господарських судів, позивач у касаційній скарзі наголошує, що такі витрати підлягають відшкодуванню, адже є невід`ємною частиною професійних послуг адвоката.

Отже, визначальним у даному випадку є питання чи відносяться заяви (клопотання) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до заяв правового характеру, на виготовлення та подання яких необхідна професійна правнича допомога.

11.2. Розглядаючи заяву про розподіл судових витрат на правничу допомогу в частині стягнення витрат за надання послуг складення та подання до суду заяв / клопотань, суд у кожному окремому випадку має з`ясувати, зокрема:

- чи носять такі заяви / клопотання правовий характер, тобто чи порушенні у них питання стосуються прав, обов`язків сторін спору, або інших юридичних фактів, що спрямовані на захист порушеного права / законного інтересу або вирішення питань, що мають правові наслідки для правильного вирішення справи по суті спору;

- чи пов`язані такі витрати з розглядом справи;

- чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Відповідно до положень статті 197 ГПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. 

Отже, розглядаючи заяву про розподіл судових витрат на правничу допомогу в частині стягнення витрат за надання послуг щодо складення та подання до суду заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд у межах дискреційних повноважень має оцінювати такі дії на предмет юридичної значущості, професійної складової та, відповідно, як такі дії (складання та подання заяви) впливають на правову позицію сторін у справі щодо предмета спору.

У розрізі наведеного Суд відзначає, що учасники справи та їх представники / адвокати можуть брати участь в судовому засіданні шляхом:

- безпосереднього прибуття до суду;

- через відеозв`язок, тобто в режимі відеоконференції.

Передбачаючи можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції законодавець, насамперед, переслідував мету дистанційної участі учасників у розгляді справи через інтернет та технічні засоби, перебуваючи поза межами зали суду (вдома, в іншому суді, установі тощо), не відвідуючи фізично приміщення суду. 

Вказані зміни були запровадженні з метою забезпечення безперервності судового процесу, особливо під час дії форс-мажорних обставин, зокрема, пандемії, війни тощо, а також для зручності учасникам / їх представникам брати участь у розгляді справи з інших міст / регіонів, зокрема, у разі, відсутності можливості / бажання прибути особисто до суду.

Відтак участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції є одним із способів реалізації права сторони / адвоката на участь в судовому процесі, яке виключно залежить від волевиявлення таких осіб. 

При цьому за своїм змістом така заява (клопотання) жодним чином не впливає на правову позицію сторін у справі щодо предмета спору та не спрямована на захист порушеного права / законного інтересу учасника справи або вирішення питань, що мають правові наслідки для правильного вирішення справи по суті спору.

За таких обставин вважаю, що складання та подання заяв учасниками справи / їх представниками про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не є видом адвокатської діяльності у розумінні статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та не належить за своїм змістом до витрат на професійну правничу допомогу, визначених у статті 126 ГПК України.

Тому покладення витрат на складання та подання такого роду заяв на іншу сторону вочевидь не є процесуально виправданим та необхідним.

Висновки судів попередніх інстанцій у відповідній частині засновані на правильному застосуванні норм процесуального закону.

Доводи касаційної скарги наведеного не спростовують, а відтак мали відхилитись Судом як необґрунтовані.

(3) Щодо застосування до спірних правовідносин положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України

12. Так, на думку скаржника, спір у даній справі очевидно виник через неправильні та протиправні дії відповідача у вигляді систематичного та протягом тривалого періоду затримування оплати виконаних позивачем робіт, що з огляду на положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України є підставою для покладення на такого відповідача повністю судових витрат позивача.

Суд апеляційної інстанції відхилив вказані доводи позивача про наявність підстав для покладення всіх судових витрат на відповідача відповідно до положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України, адже у цій справі обставин того, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача не встановлено, а сторонами не заявлялись.

Оцінюючи висновки суду апеляційної інстанції у відповідній частині відзначаю таке.

12.2. Частиною дев`ятою статті 129 ГПК України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 вказала, що відповідно до якого процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (такі висновки наведено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 15.09.2022 у справі №910/10159/21).

Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 
1) вирішення судом спору по суті; 
2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони. 

Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Наведене узгоджується зі сталою та послідовною практикою Верховного Суду щодо застосування положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України, наведеною у постановах від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі №904/5929/19 та додаткових постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, від 04.03.2021 у справі №916/376/19 тощо.

12.3. Ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, з огляду на те, що застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України є виключною дискрецією судів попередніх інстанцій, що здійснили розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки судом апеляційної інстанції у справі № 914/1493/24 обставин того, що спір виник внаслідок неправильних дій КП «Львівводоканал» не встановлено, а позивач в обґрунтування заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не покликався на відповідні мотиви, доводи касаційної скарги про наявність підстав для покладення судових витрат на відповідача відповідно до положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України є необґрунтованими.

Ураховую, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо того, що відповідач зловживав процесуальними правами під час розгляду справи та / або що спір виник внаслідок неправильних дій останнього. 

При цьому слід відзначити, що відразу після відкриття провадження у справі КП "Львівводоканал" сплатило на рахунок ТОВ "Житлоінвестбуд-ЛВ" 1 900 501,39 грн (усю заборгованість за договором), причиною існування якої була відсутність у комунальному підприємстві власних коштів, виділення відповідних бюджетних асигнувань та важкий фінансовий стан підприємства, спричинений воєнним станом, зростанням вартості електроенергії, паливно-мастильних матеріалів тощо.

Отже, очевидно, що у даних спірних правовідносинах відсутні будь-які неправильні дії відповідача у розумінні положень часини дев`ятої статті 129 ГПК України, які, зокрема проявляються у поведінці, що суперечить процесуальному законодавству (безпідставне заперечення обґрунтованих позовних вимог; ігнорування судових засідань; надання неправдивих доказів тощо). 

Верховний Суд у даній справі помилково за власної ініціативи та за відсутності належного чином обґрунтування застосував дискреційні повноваження судів попередніх інстанцій, які, здійснили розподіл витрат на професійну правничу допомогу у спірних правовідносинах та при цьому не встановили будь-яких неправильних дій відповідача.

Вважаю такий підхід Суду до вирішення питання про покладення усіх витрат позивача на відповідача у порядку частини дев`ятої статті 129 ГПК України без належного обґрунтування та за відсутності повноважень призвело до розширеного тлумачення вказаної норми (що не корелюється з її дійсним змістом) та безпідставного стягнення витрат на професійну правничу допомогу без надання їм оцінки на предмет реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру.

На моє переконання, у даному випадку Суд помилково через факт наявності прострочення зобов`язання за Договором презюмував наявність у спірних правовідносинах неправомірних дій відповідача, що не узгоджується з нормами процесуального права.

(2) Висновки

13. Отже, господарські суди допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надавши оцінки усім наявним в матеріалах справи доводам та доказам позивача, поданим на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, що призвело до ухвалення передчасних висновків про відсутність правових підстав для задоволення заяви у оскаржуваній частині (у період надання послуг з 04.04.2024 до 29.05.2024).

При цьому, оскільки з оскаржуваних судових рішень не вбачається можливим виокремити із незадоволеної оскаржуваної суми витрати на складання та подання заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (судами не було встановлено конкретних сум), як і неможливо встановити які витрати не були стягненні пропорційно задоволеній частині позову (відсутні будь-які розрахунки суду), скасуванню підлягали оскаржувані судові рішення у всій незадоволеній частині заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 

Відтак оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката слід було скасувати, а справу у відповідній частині передати на новий розгляд.

Суддя Верховного Суду В. Студенець