ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 191/2816/25
провадження № 61-14043св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 
учасники справи:
заявник -     ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мантула Олександр Сергійович, на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від
27 червня 2025 року у складі судді Форощук С. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви
У червні 2025 року   ОСОБА_1  звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якій, з урахуванням уточненої заяви від 26 червня 2025 року, просила встановити факт того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на утриманні свого вітчима,   ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 2013 року по день його смерті.

Заява мотивована тим, що вона з 06 листопада 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки, у званні солдата.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 загинув при виконанні бойового завдання в районі с.Веселе Харківського району Харківської області.

Вказувала, що вона має доньку     ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька дитини були внесені до книги реєстрації народжень за вказівкою матері на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. 

Зазначала, що з 2013 року вона, її донька    ОСОБА_7 та ОСОБА_5 почали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут.

06 листопада 2020 року вона та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.

ОСОБА_5 як до, так і після реєстрації з нею шлюбу піклувався про її дитину     ОСОБА_6 як про рідну, брав активну участь у її вихованні та у повному матеріальному забезпеченні.

Посилалася на те, що метою встановлення факту перебування її доньки на утриманні загиблого ОСОБА_5 є реалізація права на отримання одноразової грошової допомоги, призначеної сім`ям загиблих осіб військовослужбовця, а також вирішення питання щодо призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Вказувала, що у загиблого ОСОБА_5 залишилися батьки:   ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року увідкритті провадження у справі за заявою    ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,     ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування дитини на утриманні відмовлено.
Роз`яснено заявниці право звернутися з відповідним позовом до суду з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у даному випадку існує спір про право, тому наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України. 
При цьому суд врахував наявність інших осіб, які підпадають під критерії, визначені статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема батьків ОСОБА_5 :  ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яких заявниця безпосередньо зазначає в поданій суду заяві про встановлення факту, що має юридичне значення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1  оскаржила її в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1  залишено без задоволення, ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам цивільного процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
06 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мантула О. С., череззасоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення і передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухваленіз порушенням норм процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, які мають значення.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

01 грудня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_6   ОСОБА_10 народила доньку  ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06 липня 2009 року. Батьком вказаної дитини зазначено ОСОБА_10 на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
06 листопада 2020 року між ОСОБА_5 та  ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 06 листопада 2020 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_5 , дружини - ОСОБА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 17 квітня 2025 року.
Відповідно до сповіщення сім`ї № 2709 від 11 квітня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_7 сповістив ОСОБА_1 про те, що її чоловік, номер обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 11:25 в результаті удару FPV камікадзе при виконанні бойового завдання в районі с. Веселе Харківського району Харківської області. 
Батьками   ОСОБА_14 є   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими ж критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах
від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 викладений висновок про те, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У справі, яка є предметом перегляду, заявниця просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на утриманні свого вітчима,   ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 2013 року по день його смерті.

Метою встановлення факту перебування її доньки на утриманні загиблого чоловіка заявниця зазначає необхідність реалізації її права  на отримання одноразової грошової допомоги, призначеної сім`ям загиблих осіб військовослужбовця, а також вирішення питання щодо призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Законуправо на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать зокрема батьки загиблої (померлої) особи.

Батьками загиблого  ОСОБА_5 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зазначені заявницею як заінтересовані особи.

Встановивши, що у даному випадку існує спір про право, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України. 
Судами попередніх інстанцій обґрунтовано роз`яснено заявниці право звернутися з відповідним позовом до суду з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без додержання норм цивільного процесуального права. 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мантула Олександр Сергійович, залишити без задоволення.

Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від
27 червня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов