ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/11635/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання: Амірханяна Р.К.,
та представників: 
позивача - Жука О.Б.,
відповідача - не з`явився,
третьої особи - Гербеди Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025
та рішення Господарського суду м. Києва від 15.04.2024 
у справі № 910/11635/23 
за позовом Фізичної особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни
до Фізичної особи-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "К. С. І."
про усунення перешкод у користуванні майном,
В С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець Зінькевич Галина Миколаївна (далі - ФОП Зінькевич Г.М.; позивач) звернулася до господарського суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном - нежитловим приміщенням НОМЕР_1 на першому поверсі з цільовим призначенням "хол", групи приміщень № 11 площею 60,6 кв.м за адресою:        АДРЕСА_1 шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича (далі - ФОП Лебедєв Б.А.; відповідач (з урахуванням заяви про зміну відповідача).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач володіє нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , де протиправно розміщені об`єкти відповідача.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.04.2024 (суддя - Плотницька Н.Б.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 (головуючий суддя - І.М. Скрипка, судді - О.О. Хрипун, А.О. Мальченко), у задоволенні позову відмовлено.
Господарськими судами встановлено, що ФОП Зінькевич Г.М. вказує, що є власником нежитлового приміщення НОМЕР_1 на першому поверсі з цільовим призначенням "хол", групи приміщень № 11 площею 60,6 кв.м за адресою:             АДРЕСА_1.
На підтвердження права власності позивач посилається на такі документи: технічний паспорт групи нежитлових приміщень № 15, № 11 (інвентаризаційна справа № 1127/07/20) від 27.07.2020, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2020 № 218846926, технічний паспорт групи нежитлових приміщень, які є самостійним об`єктом нерухомого майна від 12.09.2023 № 259/09/23.
Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що здійснює свою господарську діяльність (заклад "Ізі Кава") в приміщенні за адресою: вул. Кіпріанова, буд. 8, право користування яким останньому надано на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 20 площею 14,7 кв.м відокремленої групи приміщень № 3 на першому поверсі приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Кіпріанова, буд. 8 та не порушує прав та інтереси позивача.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що заявлений до відповідача позов про усунення перешкод у користуванні майном не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення права володіння, користування та розпорядження спірним майном.
Не погоджуючись із ухваленими у справі рішеннями, ФОП Зінькевич Г.М. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати і позовні вимоги задовольнити. Також вказує на необхідність направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник посилається на п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме: 
- суди ухвалили рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.06.2018 у справі № 653/1096/16, від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15-ц, від 30.06.2021 у справі № 522/13307/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України);
- суди в повному обсязі не дослідили докази у справі і встановили обставини на підставі недопустимих доказів - наділили правом власності третю особу на частину приміщення лише на підставі технічного паспорта від 09.10.2023 (враховуючи і те, що у матеріалах справи наявний технічний паспорт 2008 року, виготовлений Київським БТІ; надані відповідачем і третьою особою документи щодо відповідних приміщень сфальсифіковані і не спростовують доводів позивача (п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України).  
Скаржник у касаційній скарзі зазначає і таке: позивач є власником нежитлового приміщення, а відповідач своїми незаконними діями перешкоджає позивачу користуватися своїм майном, чим порушує права позивача; заявлений негаторний позов є єдиним правильним способом захисту прав позивача у цьому випадку.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.08.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Зінькевич Г.М. на вказані судові рішення з підстав, передбачених п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 25.08.2025.
У відзиві ТОВ "К.С.І." просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін з підстав, наведених у цьому відзиві.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників позивача, третьої особи, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.  
У справі № 910/11635/23 спірним питанням є правильність обрання позивачем способу захисту. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11.09.2018 у справі                 № 905/1926/16 (п. 38), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (п. 72), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23), від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (п. 7.37), від 26.01.2021 у справі              № 522/1528/15-ц (п. 58), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (п. 42), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (п. 9.1), від 31.08.2021 у справі                            № 903/1030/19 (п. 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (п. 19), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (п. 61), від 11.01.2022 у справі                           № 904/1448/20 (п. 5.31), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18  (п. 9.21).
У справі № 910/11635/23, яка переглядається, спір стосується захисту права власності на нерухоме майно, а саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Так, позивач звернувся із негаторним позовом і просив усунути перешкоди у користуванні спірним майном, яке зареєстроване за ним. У той же час, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, виходили з того, що за третьою особою також наявна реєстрація на спірне майно, однак зареєстроване за іншою адресою. Таким чином, наявна подвійна реєстрація на одне і те ж майно. 
Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
За приписами ст. 181 цього ж Кодексу до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. п. 43, 89), володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то факт володіння другими може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (на яку посилається скаржник), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). 
Одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів особи, за якою право власності на нерухоме майно зареєстровано первинно та не припинялося (така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 823/378/16, від 07.08.2019 у справі № 193/11/17 та від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 914/520/18).
Отже, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 910/3419/22). 
Крім того, вирішення спору має призводити до припинення порушення і повноцінного володіння нерухомим майном, а тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для закриття одного з розділів Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Положення ст. 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у відповідній редакції) передбачали, що розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у разі: знищення об`єкта нерухомого майна; поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва. У разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. На кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів. Записи про речові права та їх обтяження щодо об`єкта, який поділяється, або при виділі частки з цього об`єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, відкритих на кожний новостворений об`єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об`єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об`єктів, яких вони стосуються. У разі проведення державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва, відповідний розділ та реєстраційна справа щодо об`єкта незавершеного будівництва закриваються, реєстраційний номер такого об`єкта скасовується. Для новоствореного об`єкта нерухомого майна відкривається новий розділ у Державному реєстрі прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер такому об`єкту. Записи про речові права та їх обтяження щодо об`єкта незавершеного будівництва переносяться до розділу Державного реєстру прав, відкритого для новоствореного об`єкта.
Судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження. Можлива наявність суперечності між речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зареєстрованими у цих розділах не є перешкодою для їх перенесення, оскільки вона виникла раніше внаслідок відкриття двох розділів реєстру на одне й те ж нерухоме майно. Державна реєстрація припинення таких прав та обтяжень здійснюється у загальному порядку на підставі відповідного судового рішення за позовом зацікавленої особи.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, у п. 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 910/9948/23. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, наведено висновки щодо застосування ст. ст. 387, 391 ЦК України. Так, Великою Палатою Верховного Суду, висловлено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Велика Палата Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц виснувала, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Колегія суддів зауважує, що оскільки у справі, що переглядається, суди встановили, що спірне майно є одним і тим же об`єктом, право власності на яке одночасно зареєстроване за позивачем та ТОВ "К.С.І.", то належному способу захисту прав та інтересів позивача відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння (див. також постанову Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/11109/23, ухвалену у подібних правовідносинах, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України). 
Фактично, між позивачем та третьою особою наявний спір щодо права власності на нежитлове приміщення, оскільки наявні одночасно дві особи, які посилаються, у тому числі, на інформацію з Державного реєстру прав і обґрунтовують наявність права власності на таке приміщення. Саме під час розгляду справи між відповідними особами, суд може витребувати спірне майно від відповідача на користь позивача, аби подвійна реєстрація була припинена на майбутнє, або відмовити у витребуванні, якщо дійде висновку про відсутність права у позивача. 
У цьому випадку, позов ФОП Зінькевич Г.М. про усунення перешкод у користуванні майном заявлений до ФОП Лебедєва Б.А., який користується майном на підставі договору оренди, укладеним (як зазначає) із ТОВ "К.С.І.", не може мати наслідком відновлення прав позивача без віндикації.  
З огляду на положення ст. 4 ГПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
Однак, у справі № 910/11635/23 не був заявлений позов про витребування, і відповідачем не визначено особу, за якою зареєстровано право власності на це майно. Саме в межах спору, предметом якого є вимога про витребування майна можливе встановлення особи, яка є дійсним власником спірного майна і дослідження всіх доказів, якими обґрунтовуються набуття права власності.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковими доводи скарги про те, що у спірних правовідносинах саме негаторний позов є єдиним та правильним способом захисту. Отже, Верховний Суд вважає, що в межах підстав касаційного оскарження, скаржником не доведено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. 
Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються також із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.04.2025 у справі № 910/11109/23.
Таким чином, здійснивши аналіз оскаржуваних рішень і постанова Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваних рішень з огляду на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Колегія суддів також відхиляє і посилання скаржника на положення п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України (недослідження судом зібраних у справі доказів; встановлення обставин на підставі недопустимих доказів).
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п. п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права щодо недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п. п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
Натомість зміст касаційної скарги свідчить про те, що доводи скаржника у наведеній частині зводяться до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як уже зазначалося, скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої  п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів за умови відсутності підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287                        ГПК України (див. постанову Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 902/51/21).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Стаття 77 ГПК України регулює допустимість доказів. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 цієї статті обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Здійснюючи тлумачення цієї норми процесуального права, Верховний Суд у постановах від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі                             № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі                             № 905/1232/19 виснував, що недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону та, що тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. 
Верховний Суд у постанові від 05.12.2023 у справі № 920/659/22 дійшов висновку про те, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Однак, доводи скаржника про те, що суди встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів є не мотивованими. Вони фактично зводяться до незгоди з висновком судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення про задоволення позову.
Водночас, Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційна інстанція не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а її повноваження обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що відсутні обставини для скасування оскаржуваних рішень і з огляду на підставу касаційного оскарження, визначену п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення, ухвалені відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 та рішення Господарського суду м. Києва від 15.04.2024 у справі № 910/11635/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                    Могил С.К.

Судді:                                                                                           Волковицька Н.О.

                                                                                                      Случ О.В.