ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  925/322/23(925/875/23) 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К. М.- головуючого, Васьковського О. В., Погребняка В. Я.

за участю секретаря судового засідання Сулім А. В.
за участю представниці Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Іванової С. О., представниці Уповноваженої особи засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Румата Груп» Накоп`юка Я. В. - Маміч Я. С. 

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025

у справі № 925/322/23(925/875/23)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Румата Груп»
до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
про стягнення 1 400 000,00 грн

в межах справи № 925/322/23
за заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Румата Груп»
про відкриття провадження у справі про банкрутство

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог та історія справи
У провадженні Господарського суду Черкаської області знаходиться справа №    925/322/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Румата Груп» (далі - Товариство, Боржник) на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою цього суду від 30.01.2024.
У межах вказаної справи Товариство (позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - Банк, відповідач) про стягнення сплачених позивачем лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкта лізингу за договором фінансового лізингу № 4Р16049ЛИ від 01.07.2016 (далі - Договір) в розмірі 1 400 000,00 грн. 
Позовні вимоги, із посиланням на положення частини другої статті 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), мотивовані невиконанням Банком вимоги Товариства про повернення йому лізингових платежів як попередньої оплати за неотримане в майбутньому майно (об`єкти лізингу).
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 28.09.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2029 у справі № 925/322/23(925/875/23), у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 04.01.2024 касаційну скаргу Уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) Товариства Накоп`юка Я. В. частково задоволено, скасовані зазначені судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
01.07.2016 між Банком (лізингодавець) і Товариством (лізингоодержувач) укладено Договір, який містить, зокрема, такі умови (пункти):
1. Предмет Договору.
1.1. Банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 до Договору (надалі - майно). Банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим Договором строки, на умовах фінансового лізингу (надалі - лізинг).
1.2 На дату укладання цього Договору вартість майна становить: 279705738,00  гривень.
1.4. Для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим Договором банк відкриває рахунки:
- рахунок для сплати вартості предмета лізингу №20717050001750;
- рахунок для сплати винагород за лізингом №20787050000305.
2. Лізингові платежі.
2.1 Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком №2.
2.2. Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у п. 1.4 цього Договору.
2.3. Лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п. 1.4 цього Договору:
2.3.1. Винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок у день укладення цього Договору; 
2.3.2. Відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12 (дванадцять) % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку №2. 
2.3.3. У випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24 (двадцять чотири) % річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно з додатком №2.
3.1. Передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому - передачі майна, зазначеним у додатку №3, що є невід`ємною частиною цього Договору. З моменту підписання додатку №3, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.
6.2. Лізингоодержувач зобов`язується:
6.2.4. Повернути майно банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому Банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього Договору. Лізингоодержувач зобов`язаний усунути погіршення майна, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення майна банк має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
6.2.11. Сплачувати банку: 
- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)";
- лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна);
- відсоткову винагороду за користування майном;
- винагороду за користування майном отриманим в лізинг;
- інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.
8.2. Цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банка шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 (три) дні, у наступних випадках:
8.2.3. У випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагород за договором.
8.3. У випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте лізингоодержувачем у термін розірвання, по акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу.
9.1. Строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором у випадках розірвання договору.
01.07.2016 за Актом прийому-передачі майна №1 Банк передав, а Товариство прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно-предмет, яке зазначено в додатку № 1 до Договору.
Банк надіслав Товариству повідомлення про розірвання Договору з 15.06.2017 в односторонньому порядку з ініціативи Банку на підставі пп. 8.2.3 п. 8.2 розділу 8 Договору у зв`язку з простроченням Товариством сплати більше ніж на 30 днів заборгованості з відсоткової винагороди за користування майном, переданим в лізинг. До того ж Банк у вказаному повідомленні заявив вимогу про сплату заборгованості та повернення майна за Договором.
15.06.2017 Банк і Товариство підписали акт прийому-передачі майна, відповідно до якого Товариство як лізингоодержувач відповідно до пп. 6.2.4 п. 6.2 та п. 8.3 договору передало Банку, а останній прийняв на праві власності нерухоме майно - предмет лізингу за Договором загальною вартістю               279 705 738,00 грн.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.03.2019 у справі №925/1222/18 позов Банку задоволено та стягнуто з Товариства на користь Банку 11 275 343,00 грн заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за користування майном, 418 684,33 грн пені та 175  410,41 грн судового збору.
На виконання рішення суду видано наказ.
Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили і наразі є чинним, були встановлені, зокрема, такі обставини: 
- сторони 01 липня 2016 року, 07 липня 2016 року, 29 липня 2016 року, 05 серпня 2016 року, 22 серпня 2016 року та 03 листопада 2016 року укладали додаткові угоди до Договору;
- відповідно до п. 6.2.11 Договору лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим Договором;
- починаючи з 07 листопада 2016 року лізингоодержувач сплачує відсоткову винагороду за ставкою 10,5% річних, що було узгоджено сторонами у додатковій угоді від 03 листопада 2016 року;
- графіком лізингових платежів (в редакції від 05 серпня 2016 року) передбачена сплата лізингових платежів 25 липня 2016 року, 25 серпня 2016 року, в подальшому щомісяця з 25 липня 2017 року до 25 червня 2026 року;
- відповідач за весь час дії Договору сплатив лише два лізингові платежі: 25 липня 2016 року в розмірі 233 088,12 грн та 23 серпня 2016 року в розмірі 2 333 019,57 грн, що підтверджується банківською випискою. В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися;
- також відповідач допустив порушення строків сплати відсоткової винагороди за користування майном. Зокрема, відповідна прострочена заборгованість виникала у лізингоодержувача 01 березня 2017 року, 01 квітня 2017 року, 01 травня 2017 року, 01 червня 2017 року та 01 липня 2017 р оку, що підтверджується виписками за рахунками 2078*, 2079*;
- доказів сплати Банку заборгованості за відсотковою винагородою за користування предметом лізингу, станом на час прийняття рішення судом відповідачем не надано, розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум не спростовано.
20.06.2019 згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження постановою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №59389897 з примусового виконання наказу суду від 20.05.2019 у справі №925/1222/18 про стягнення з Товариства  на користь Банку 11 869 437,74 грн.
08.07.2021 згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження постановою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення  примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про повернення вказаного виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
03.04.2023 Товариство звернулося до Банку із заявою про залік зустрічних однорідних вимог за вих.№02-2023, у якій зазначив, що: 
- Господарський суд Черкаської області своїм рішенням від 12.03.2019 у справі №925/1222/18 ухвалив стягнути з Товариства на користь Банку 11 275 343,00 грн заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за користування майном, 418 684,33 грн пені та 175 410,41 грн судового збору; 
- за час дії Договору Товариство сплатило два лізингові платежі на суму                         2 566 107,69 грн: 25.07.2016 у розмірі 233 088,12 грн та 23.08.2016 у розмірі                            2 333 019,57 грн, отже, грошові зобов`язання Банку перед Товариством становлять суму 2 566 107,69 грн по сплаті заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як сплату частини вартості об`єкта лізингу; що Товариства, керуючись ст.601 ЦК України, повідомляє про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 2566107,69 грн. за такими зобов`язаннями за вказаним вище договором: у розмірі 11 869 437,74 грн по сплаті заборгованості з оплати відсоткової винагороди за користування майном та пені; 2 566 107,69 грн з оплати заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як сплату частини вартості об`єкту лізингу; що за цією заявою на дату її складання взаємні зобов`язання сторін Договору на суми, визначені у цій заяві, вважаються припиненими. 
Будь-яка відповідь на вказану вище заяву на адресу Товариства не надходила. 
24.03.2023 позивач звернувся до відповідача із вимогою від 21.03.2023 №01-2023 про сплату у семиденний строк з моменту отримання вимоги повернути Товариству лізингові платежі у сумі 2 566 107,69 грн як попередню оплату за не отримане у майбутньому майно  (об`єкти лізингу) за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 №4Р16049ЛИ. 
Будь-якої відповіді на вказану вимогу відповідач не надіслав і зобов`язання щодо сплати коштів не виконав.
17.04.2023 Товариство направило до суду у справу № 925/1222/18 заяву за вих.№04-2023 про визнання наказу суду від 20.05.2019 у справі таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за Договором на суму                               2 566 107,69 грн. В обґрунтування своєї заяви Товариство зазначило, що підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення 2 566 07,69 грн відповідної заборгованості є подання ним заяви стягувачу про зарахування зустрічних однорідних вимог на наведену суму. Отже, на думку Товариства, зобов`язання на цю суму припинилося.
12.03.2023 ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі №925/1222/18 заяву Товариства від 17.04.2023 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення.
У зв`язку із викладеними обставинами, оскільки Банк сплачені Товариством лізингові платежі в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за Договором не повернув, позивач звернувся до суду із цим позовом та просив стягнути з відповідача частину від вказаної суми сплачених ним лізингових платежів, яку визначив у розмірі 1 400 000,00 грн.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
За результатом нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 у справі № 925/322/23(925/875/23) позов задоволено повністю; стягнуто з Банку на користь Товариства 1 400 000,00 грн боргу з повернення лізингових платежів, сплачених в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за Договором, та 21 000,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що з огляду на факт розірвання Договору та повернення об`єкта лізингу Банку як лізингодавцю, у Товариства на підставі частини другої статті 693 ЦК України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу.
Також місцевим господарським судом було визнано необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, клопотання Банку про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки залік зустрічних однорідних вимог у ліквідаційній процедурі боржника можливий лише за згодою комітету кредиторів, вимоги яких включено до реєстру вимог кредиторів, а в матеріалах справи відсутні докази згоди таких кредиторів щодо заліку відповідних  зустрічних однорідних вимог.
Постановою від 26.05.2025 Північний апеляційний господарський суд залишив апеляційну скаргу Банку без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 у цій справі -  без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову, керуючись правомірністю застосування до спірних правовідносин імперативних норм частини другої статті 693 ЦК України.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
Не погодившись із судовими рішеннями, Банк (скаржник) подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
За змістом наведених у скарзі доводів скаржник стверджує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права - статті 202, 203, 204, 215, 267, 525, 526, 598, 601, 602, 629, 631, 653, 693, 806 ЦК України, статті 193, 198 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 1, 7, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а також порушені норми процесуального права - статті 18, 12, 73, 75, 79, 86, 231, 236, 326 ГПК України.
Касаційну скаргу Банк мотивував підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України через застосування судами норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування таких норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах:
- від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21) та від 25.01.2022 у справі 914/346/20 (914/156/21) (що за відсутності обставин, які б свідчили про оскарження та недійсність правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, оформленого відповідною заявою, чи неможливість зарахування відповідних вимог, які є зустрічними, з огляду на їх неоднорідність чи ненастання строку виконання тощо, - безпідставним є висновок про відсутність припинення відповідних зобов`язань сторін на підставі зазначеного правочину в момент його вчинення, тобто до відкриття провадження у справі про банкрутство);
- від 13.02.2025 у праві № 914/2693/23 (914/3476/23) (що заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково);
- від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 (що незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним; заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог);
- від 23.05.2018 року у справі № 916/5073/15 (щодо презумпції правомірності правочину);
- від 01.03.2021 у справі № 473/1878/19, від 28.07.2021 у справі № 661/2313/18, від 17.11.2021 у справі № 200/4037/19, від 15.12.2021 у справі № 757/51379/17; від 16.06.2022 у справі № 904/4137/20(210/1218/20); від 07.07.2023 у справі №910/11424/15; від 18.09.2024 у справі № 904/1710/23; від 25.10.2024 у справі №915/546/21 (що нікчемним є лише той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «"текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним»);
- від 19.09.2023 у справі №905/1065/22, від 21.03.2024 у справі №907/935/21, від 01.02.2024 у справі №913/175/23 (щодо обов`язку зі сплати лізингових платежів лізингоотримувачем до дати розірвання договору та повернення майна лізингодавцю);
- від 05.06.2021 у справі №904/5726/19 (щодо обов`язку судів виходити з умов договору, укладеного між сторонами, та структури лізингових платежів);
У контексті порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права скаржник, серед іншого, стверджує про безпідставність застосування до заяви про залік зустрічних вимог від 03.04.2023 (вих. №02-2023), вчиненої до відкриття провадження у справі №925/322/23, норм КУзПБ.
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Уповноважена особа засновників Товариства подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги з викладених у відзиві підстав, оскаржувані судові рішення залишити без змін.
За змістом наведених у відзиві доводів стверджує про нерелевантність наведених у касаційній скарзі правових висновків Верховного Суду до спірних правовідносин у цій справі. 
Також зауважує, що твердження Банку про ненадання судами належної правової оцінки заяві Товариства від 03.04.2023 (вих. №02-2023) про залік зустрічних однорідних вимог не відповідає дійсності та спростовується змістом оскаржених судових рішень.
Вважає правильним застосування судами попередніх інстанцій норм частини другої статті 693 ЦК України до спірних правовідносин, а також спростовує доводи скаржника про порушення судами норм процесуального права через не дослідження та неврахування умов Договору та структури лізингових платежів.
Касаційне провадження. Розгляд клопотань
20.06.2025 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Банку.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2025 для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Картере В. І., Жуков С. В.
Ухвалою від 26.06.2025 Верховний Суд, серед іншого, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Банку на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у справі № 925/322/23(925/875/23); призначив касаційну скаргу до розгляду на 30.07.2025 о 10:30; зупинив виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 у справі до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
У зв`язку з відпусткою суддів Жукова С.В. та Картере В.І. 21.07.2025 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатом якого автоматизованою системою документообігу суду визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Погребняк В. Я., Васьковський О. В.
Ухвалою Верховного Суду від 28.07.2025 задоволено заяви Уповноваженої особи учасників Товариства Накоп`юка Я. В. та Банку про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою від 30.07.2025 Верховний Суд, серед іншого, оголосив перерву у судовому засіданні у справі з розгляду касаційної скарги Банку до 24.09.2025 о 11:15. 
Судове засідання 24.09.2025 відбулось за участю представниць Уповноваженої особи учасників Товариства та Банку, які надали пояснення у справі. 
Інші учасники справи, зокрема ліквідатор Товариства, явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.
Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників цієї справи про банкрутство чи їх повноважних представників.
Щодо клопотання про зупинення касаційного провадження у справі
Банк подав клопотання про зупинення касаційного провадження у цій справі №925/322/23(925/875/23) до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1387/22(925/852/23), спірні правовідносини у якій є подібними.
З відкритих та публічних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень касаційним судом встановлено, що ухвалою від 24.06.2025 Верховний Суд передав справу № 925/1387/22(925/852/23) разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, з підстав, що ця справа містить виключну правову проблему, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначена ухвала мотивована тим, що предмет позову у справі - повернення частини вартості предмета лізингу в розмірі 1 400 000,00 грн, які позивач просив стягнути з Банку в порядку повернення попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України після розірвання Договору і повернення предмета лізингу лізингодавцю. Отже, лізингодавець повернув майно, стягнув заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном, а лізингоодержувач здійснив залік однорідних зустрічних вимог. На думку колегії суддів, у контексті зазначеного постало питання, чи можна повернути частину вартості предмета лізингу в розмірі 1 400 000,00 грн, які вже були зараховані як зустрічні однорідні вимоги на підставі статті 601 ЦК України, з огляду на наявність обставин повернення лізингодавцю майна, яке перебувало в лізингу.
Втім, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 справу №925/1387/22(925/852/23) повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
За результатом касаційного перегляду справи №    925/1387/22(925/852/23) Верховний Суд 16.09.2025 ухвалив постанову.
Ураховуючи наведене, станом на дату судового засідання клопотання Банку про зупинення касаційного провадження у цій справі №925/322/23(925/875/23) до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1387/22(925/852/23) втратило актуальність.
Зважаючи на таке, Верховний Суд не вбачає правових підстав для задоволення відповідного клопотання Банку.  
Щодо заяви про передачу справи на розгляд об`єднаної палати касаційного суду
Банк подав клопотання про передачу справи № 925/322/23(925/875/23) на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Клопотання Банк мотивував різним підходом колегій суддів з різних палат Касаційного господарського суду при визначенні юридичних наслідків для лізингових платежів в частині викупної вартості майна у разі розірвання договору (за умови правомірних дій лізингодавця), в тому числі при існуванні договірного врегулювання цього питання, а саме:
- у постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 (судова палата для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством),
- у постановах від 20.06.2024 у справі № 904/4871/22 (904/2141/23), від 10.09.2024 у справі № 920/692/23(910/8611/23), від 01.09.2024 у справі №927/896/23 (910/7583/23), від 11.09.2024 у справі № 908/2212/23 (908/3143/23), від 24.09.2024 у справі № 916/803/23(916/2849/23), від 16.10.2024 у справі №917/822/23(917/1768/23), від 14.01.2025 у справі №905/532/23 (904/5009/23), від 04.02.2025 у справі № 905/221/23 (905/917/23), від 25.02.2025 у справі №907/257/23 (907/929/23), від 08.04.2025 у справі № 904/2990/23 (910/7677/23), від 13.05.2025 у справі № 924/113/23 (908/2907/23), від 15.05.2025 у справі №904/3472/23 (910/9239/23), від 19.06.2025 у справі № 917/822/23(917/1961/24), від 25.06.2025 у справі №917/1100/23(910/8920/23) (судова палата для розгляду справ про банкрутство).
Також заявник вказав на різний підхід застосування приписів статті 601 ЦК України щодо зарахування зустрічних вимог, зокрема у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (судова палата для розгляду справ про банкрутство) від 19.06.2025 у справі № 917/822/23(917/1961/24).
Розглянувши вказане клопотання Банку про передачу цієї справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, колегія суддів вирішила за необхідне відмовити у його задоволенні з таких підстав.
Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема у постанові від 13.03.2024 у справі №201/15228/17), єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності. 
Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v.United Kingdom) Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумачення судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі №227/1506/18, від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц, від 25.05.2021 у справі №149/1499/18, від 08.06.2022 у справі №362/643/21 та багатьох інших.
Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
Відповідно до частини 2 статті 302 ГПК України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Зазначеною нормою передбачено, що колегія суддів або палата передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Проте скаржник у клопотанні про передачу справи на розгляд об`єднаної палати, не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 693, статті 601 ЦК України, викладених у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 чи низки постанов Верховного Суду у складі колегій суддів судової палата для розгляду справ про банкрутство.
Зокрема Банк не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту), адже аргументи заявника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини та на незгоді з правовою позицією, викладеною у вказаних у клопотанні постановах Верховного Суду.
Своєю чергою, Верховний Суд вважає, що відповідний висновок щодо застосування положень частини другої статті 693 Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є чітким, зрозумілим, послідовним та сприяє однозначному застосуванню зазначених норм матеріального права. 
Отже, клопотання Банку про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду не підлягає задоволенню.
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши доводи скаржника в межах підстав оскарження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог касаційної скарги з огляду на таке.
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені за результатом розгляду заявленого у межах справи про банкрутство позову про стягнення сплачених Лізингоодержувачем на користь Банку лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкта лізингу за розірваним Договором лізингу. 
Під час вирішення цієї справи перед судами постало питання щодо наявності/відсутності правових підстав для повернення означених лізингових платежів, сплачених до розірвання договору фінансового лізингу за ініціативою лізингодавця через неналежне виконання своїх зобов`язань лізингоодержувачем. 
При цьому направляючи цю справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 04.01.2024 зазначив таке:
- Верховний Суд вважає необґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі з огляду лише на положення частини четвертої статті 653 ЦК України, яка встановлює загальні правила щодо правових наслідків розірвання договорів, але не є імперативною нормою та передбачає можливість врегулювання таких наслідків іншим чином як спеціальними нормами закону, так і сторонами у договорі;
- господарський суд першої інстанції залишив поза увагою висновки Верховного Суду, викладені ним у вказаних постановах, про припинення в разі розірвання договору лізингу не лише обов`язку лізингодавця з передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача, а й обов`язку лізингоодержувача із відшкодування вартості такого об`єкту, що свідчить про відсутність підстав для отримання та збереження лізингодавцем коштів, сплачених йому лізингоодержувачем у рахунок відшкодування вартості такого об`єкта лізингу (якщо інше не передбачено законом чи договором);
- Верховний Суд також вважає передчасним твердження господарського суду апеляційної інстанції в цій справі про відсутність правових і фактичних обставин виконання сторонами Договору, які б надавали Товариству право вимагати повернення сплачених лізингових платежів та, відповідно, покладали на Банк зобов`язання їх повернути;
- необхідно звернути увагу на викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 висновок про те, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів;
- Верховний Суд вважає, що наведена правова позиція щодо необхідності з`ясування умов договору лізингу та структури лізингових платежів підлягає врахуванню також і при вирішенні питання щодо правомірності утримання лізингодавцем вже сплаченого лізингоодержувачем у структурі лізингових платежів відшкодування вартості об`єкта лізингу, адже правові наслідки розірвання договору лізингу не можуть бути більш сприятливими для лізингоодержувача, який не здійснив відшкодування вартості об`єкту лізингу у складі лізингових платежів, порівняно з тим, який здійснив таке відшкодування частково;
- однак господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи обмежились посиланням на недобросовісність саме Товариства у спірних правовідносинах, який не виконав свій встановлений Договором обов`язок повністю оплатити товар до його передання продавцем, що й стало підставою для розірвання Договору Банком, який усі свої зобов`язання виконав належним чином;
- господарські суди під час розгляду справи не дослідили зміст додатку №2 до Договору, обставини щодо дійсної структури лізингових платежів залишилися не встановленими, зокрема, відсутні достатні підстави вважати, що лізингові платежі (у тому числі сплачені Товариством 25.07.2016 в розмірі 233 088,12 грн та 23.08.2016 в розмірі 2 333 019,57 грн) становлять виключно відшкодування частини вартості Майна та не включають винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно тощо, як це передбачено статтею 12 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин); 
- попри доводи Боржника про сплату ним під час дії Договору лізингових платежів на загальну суму 2 566 107,69 грн (що встановлено також судовим рішенням у справі № 925/1222/18), він заявив вимоги про стягнення лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкта лізингу в розмірі              1 400 000,00 грн. Проте господарські суди не перевірили, чи відповідає заявлена до стягнення сума дійсному розміру сплаченого Товариством відшкодування вартості Майна у складі лізингових платежів, виходячи з їх структури, узгодженої сторонами Договору; 
- господарські суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини щодо врегулювання сторонами в Договорі наслідків його розірвання, зазначивши лише про визначення у підпункті 6.2.4 Договору обов`язку лізингоодержувача повернути Майно Банку у випадку розірвання Договору зі сплатою Банку заборгованості з лізингових платежів тощо, проте без надання належної правової оцінки правовідносинам сторін з урахуванням наведеної умови Договору, структури лізингових платежів та правових висновків Верховного Суду щодо правильного застосування норм права у подібних правовідносинах.
За наслідками нового розгляду справи суд першої інстанції, урахувавши вказівки Верховного Суду на виконання вимог частини першої статті 316 ГПК України, керувався таким.
Спірні правовідносини, що виникли у зв`язку з розірванням Договору врегульовані, зокрема, Законом України «Про фінансовий лізинг» (тут і надалі у редакції цього Закону від 16.12.1997 № 723/97-ВР, тобто у редакції цього Закону до внесення відповідних змін Законом України від 14.12.2021 №1953-IX).
Згідно з положеннями статті 292 ГК України (у редакції цього Кодексу, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) лізинг - господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.
Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України (тут і надалі у редакції цього Кодексу, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 806 ЦК України). 
Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (частина третя статті 806 ЦК України). 
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України «Про фінансовий лізинг».
У статті 1 зазначеного Закону було передбачено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Частиною другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право, зокрема, вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.
Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 зазначив, що положення частини другої статті 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару. 
У цьому зв`язку Верховний Суд у зазначеній постанові виснував, що договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. 
Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. У зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній.
Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.
Такі висновки про застосування положень Закону України «Про фінансовий лізинг» у взаємозв`язку з нормами статей 653 та 693 ЦК України у спірних правовідносинах щодо питання наявності/відсутності правових підстав для сплати лізингоодержувачем лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу до моменту розірвання договору лізингу викладені у постанові Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20. 
У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем, то наслідком припинення договору лізингу внаслідок відмови лізингодавця за приписами частини другої статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" є відсутність у нього обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу. 
Лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів. 
Ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.
Наведені висновки викладені у пунктах 6.24-6.26, 6.28, 6.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19. 
Верховний Суд приймає до уваги, що у вказаній справі № 904/5726/19 розглядався спір за позовом лізингодавця до лізингоодержувача, зокрема, про стягнення заборгованості за лізинговими платежами під час дії договору лізингу, який у подальшому було розірвано. Однак, оскільки викладені Великою Палатою Верховного Суду висновки стосуються, зокрема, питання наявності/відсутності правових підстав для сплати лізингоодержувачем лізингових платежів (у тому числі сплачених у рахунок вартості об`єкта лізингу) до моменту розірвання договору лізингу, вони підлягають врахуванню mutatis mutandis також щодо спірних у цій справі правовідносин відносно правомірності утримання лізингодавцем сплачених лізингоодержувачем лізингових платежів до моменту розірвання договору лізингу.
Відтак, викладені у зазначеній постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 висновки підлягають прийняттю до уваги під час розгляду цієї справи з урахуванням висновків, викладених в ухваленій пізніше постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 04.04.2024 у справі № 925/322/23(925/875/23), від 15.05.2024 у справі 925/233/23(925/750/23), від 22.05.2024 справа № 905/221/23 (905/917/23), від 12.06.2024 у справі № 907/257/23 (907/929/23), від 20.06.2024 у справі №904/4871/22 (904/2141/23) за участю відповідача (Банку) з тим же предметом позову - про стягнення сплачених лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу за іншим договором фінансового лізингу.
Як зазначалось, правовою підставою позову у цій справі визначено, зокрема, положення частини другої статті 693 ЦК України, необхідність та правомірність застосування яких до спірних правовідносин відповідає наведеній вище правовій позиції Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20.
При цьому Верховний Суд у вказаній постанові виснував про імперативність норми частини другої статті 693 ЦК України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару, а тому у контексті спірних правовідносин вважав, що апеляційний суд правильно не прийняв до уваги певні положення (умови) договорів фінансового лізингу (такими положеннями, за змістом постанови, є, зокрема, пункти 8.3 (пункти 9.3) цих договорів, за умовами яких сторони, серед іншого, погодили, що в разі дострокового розірвання договору, що сталося в зв`язку з порушенням лізингоодержувачем умов договору, сплачені лізингові платежі та авансовий платіж поверненню не підлягають.
З матеріалів цієї справи вбачається та судами попередніх інстанцій встановлено, що укладений між Банком (Лізингодавець) та Товариством (Лізингоодержувач) Договір було розірвано за ініціативою Банку на підставі договірних умов у зв`язку з простроченням Лізингоодержувачем сплати лізингових платежів.
При цьому судами з`ясовано, що дійсна структура лізингових платежів за Договором включала:
- лізингові платежі, які відшкодовують частину вартості предмета лізингу; 
- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі, визначеному підпунктами 2.3.2 та 2.3.3 пункту 2.3 розділу 2 Договору;
- винагороду за відкриття рахунку «Фінансовий лізинг (оренда)» у розмірі, визначеному підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 розділу 2 Договору.
Також попередні судові інстанції з`ясували, що Товариство на виконання Договору сплатило лише два перші лізингові платежі, які відшкодовують частину вартості предмета лізингу, а саме: 25.07.2016 у розмірі 233 088,12 грн та 23.08.2016 у розмірі 2 333 019,57 грн.
Саме частину від цієї суми коштів в розмірі 1    400 000,00 грн Товариство й вимагало стягнути з Банку в порядку повернення попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України після розірвання Договору і повернення предмета лізингу Лізингодавцю.
Щодо посилань скаржника на положення пункту 6.2.4 Договору суд апеляційної інстанції з`ясував, що умови цього пункту передбачає обов`язок лізингоодержувача повернути майно банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому Банку заборгованість з лізингових платежів на поточну дату, інших платежів за цим Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього Договору. Тобто, в підпункті 6.2.4 пункту 6.2 розділу 6 «Права та обов`язки лізингоодержувача» Договору йдеться про сплату лізингоодержувачем заборгованості з лізингових платежів за Договором в разі його розірвання без зазначення конкретного виду платежу, що входить до структури лізингових платежів за Договором. Водночас умовами Договору не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов Договору.
Ураховуючи наведені обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, викладену вище правову позицію Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, а також зважаючи на регулювання спірних правовідносин нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» саме у редакції цього Закону від 16.12.1997 № 723/97-ВР, колегія суддів вважає правомірним висновок судів про те, що, за умови розірвання Договору та повернення об`єкта лізингу Лізингодавцю, у Лізингоодержувача наявне право на повернення на підставі вимог статті 693 ЦК України сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу. 
Наведеним спростовуються протилежні доводи скаржника, які без належного на те обґрунтування зводяться до спонукання Верховного Суду до відступу від висновків про застосування положень частини другої статті 693 ЦК України у подібних спірним правовідносинах, які (висновки) містяться у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20. 
Однак, касаційний суд не вбачає вагомих та достатніх аргументів касаційної скарги, які б свідчили про необхідність відступу від викладеної у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 правової позиції Верховного Суду, на підставі якої вже сформована усталена судова практика та з якою узгоджуються й висновки попередніх судових інстанцій у цій справі.
У цьому ж зв`язку Верховний Суд також констатує безпідставність аргументів скаржника про порушення судами попередніх інстанцій принципів свободи договору та презумпції правомірності правочину, оскільки такі доводи у контексті спірних правовідносин не узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20. Так, у вказаній постанові Верховний Суд, з посиланням на правову позицію Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі № 559/1605/18, зазначив, що при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. При цьому, як зазначалось, Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 вважав, що положення частини другої статті 693 ЦК України містять імперативну норму, яка підлягає до застосування у спорі щодо стягнення лізингоодержувачем сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу до моменту розірвання договору лізингу.
Відсутні у касаційного суду й підстави вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не було враховано висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19, адже зміст таких висновків повністю узгоджується із здійсненим судами правозастосуванням. Так, у зазначеній справі №904/5726/19 суд апеляційної інстанції виснував, зокрема, про наявність підстав для задоволення позовних вимог лізингодавця про стягнення з відповідачки (лізингоодержувача) заборгованості по сплаті за користування об`єктом лізингу (до складу якої входила оплата частини вартості об`єкта лізингу) до припинення дії договору. Водночас Велика Палата Верховного Суду, попри зміну мотивувальної частини постанови апеляційного суду, погодилася з такими висновками з тих підстав, що положеннями пункту 12 загальних умов контракту сторони погодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу (пункт 6.18 загальних умов), що узгоджується з правовим регулюванням договору оренди (найму). 
Натомість, у цій справі, як було зазначено вище, суди попередніх інстанцій не встановили наявність такого ж змісту умов у Договорі, що не спростовано скаржником. Тож, відмінність правозастосування зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ (умовами договорів), встановленими судами, що виключає подібність таких справ за змістовним критерієм. 
З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій викладених у перелічених у касаційній скарзі постановах правових висновків Верховного Суду (щодо презумпції правомірності правочину, нікчемності правочину, наслідків подання заяви про зарахування зустрічних вимог, а також безпідставності висновку про  відсутність припинення відповідних зобов`язань сторін згідно з правочином, вчиненим до відкриття провадження у справі про банкрутство, без обставин його недійсності чи неможливості зарахування відповідних вимог через їх неоднорідність чи ненастання строку виконання тощо), адже відмінність прийнятих по суті судових рішень у названих та у цій справі зумовлена різними фактичними обставинами та умовами укладених договорів. 
Крім того, Верховним Судом враховано, що звертаючись із касаційною скаргою в цій справі, зокрема, Банк стверджує про неврахування господарськими судами відсутності предмету спору, зважаючи на зарахування зустрічних однорідних вимог Банку і Боржника на підставі заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 18.01.2023, вчиненої Боржником до відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника, яка є дійсною. 
Відповідно до частини першої статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. 
Аналіз положень зазначеної норми та статті 203 ГК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:
- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);
- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей. При цьому, правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);
- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги;
- безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.
Суд зауважує, що умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань не передбачена чинним законодавством, зокрема, статтею 203 ГК України та статтею 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами, що вже є усталеною судовою практикою та підтверджується численними постановами Верховного Суду, зокрема, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, а також постановою Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.
У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 (на яку посилається Банк у касаційній скарзі) Верховний Суд наголосив, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, Товариство звернулося до Банку із заявою від 03.04.2023 про залік зустрічних однорідних вимог щодо припинення зустрічних однорідних зобов`язань на суму 2    566    107,69 грн, однак відповідь на вказану заяву Банк не надав.
При цьому питання щодо припинення зобов`язань сторін на суму 2 566 107,69 грн на підставі зазначеної заяви вже було предметом дослідження Господарського суду Черкаської області в межах справи №925/1222/18 (ухвала від 23.05.2023, повний текст якої оприлюднено згідно з вимогами Закону України «Про доступ до судових рішень» і є загальновідомим) під час розгляду заяви Товариства від про визнання наказу суду від 20.05.2019 у справі таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення 2 566 107,69 грн (підставою заяви зазначено подання заяви стягувачу про зарахування зустрічних однорідних вимог на наведену суму).
Залишаючи без задоволення вказану заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, суд в ухвалі від 23.05.2023 у справі № 925/1222/18 вказав на те, що зобов`язання по сплаті заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкта лізингу, на яке посилається заявник, не є безспірним, а відтак, умови застосування зарахування зустрічних однорідних вимог відсутні, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за статтею 601 ЦК України лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.
Зі змісту ухвали Господарського суду Черкаської області від 23.05.2023 у справі №925/1222/18 (залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023) вбачається, що представник стягувача (Банку) в судовому засіданні проти заяви Товариства заперечував з підстав, викладених у відзиві, та зазначав, що: заявлені боржником вимоги не є зустрічними; зобов`язання Банку, що полягають у поверненні лізингових платежів, сплачених як частина вартості об`єкту лізингу - не існують; Банк не є боржником перед заявником за заявленими до зустрічного зарахування грошовими коштами в розмірі 2 566 107,69 грн.
Своєю чергою, під час розгляду цієї справи, зокрема і в касаційній скарзі, Банк стверджує, що заявлена сума позивачем вже була погашена шляхом здійснення заліку зустрічних однорідних вимог.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.
Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Найчастіше процесуальний естопель знаходить свій вияв під час оскарження судових рішень і може полягати в тому, що сторона радикально змінює свою правову позицію у справі в порівнянні з правовою позицію у суді попередньої інстанції. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.
Ураховуючи наведені обставини та правові висновки, суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що доводи Банку під час розгляду цієї справи (щодо погашення заявленої у позові суми заборгованості шляхом здійснення заліку зустрічних однорідних вимог), поряд із протилежною позицією під час розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, у справі №925/1222/18, свідчить про суперечливу поведінку Банку, про неприпустимість якої слушно зауважено в оскаржуваних судових рішеннях. 
При цьому суди врахували й ту обставину, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 03.05.2023, зокрема, відкрито провадження у справі №925/322/23 про банкрутство Товариства, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Таким чином, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог Банку та Товариства не відбулось до відкриття провадження у справі про банкрутство останнього на підставі заяви про залік зустрічних однорідних вимог через спірність його вимог до Банку, а спір щодо наявності / відсутності у Банку відповідного зобов`язання з повернення лізингових платежів у відповідній частині є предметом розгляду в цій справі та вирішений саме за результатами її розгляду, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що клопотання Банку про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
У цьому зв`язку судами попередніх інстанцій правильно враховано, що залік зустрічних однорідних вимог у ліквідаційній процедурі боржника можливий лише за згодою комітету кредиторів, вимоги яких включено до реєстру вимог кредиторів, а в матеріалах справи відсутні докази згоди кредиторів, вимоги яких включені до реєстру вимог кредиторів боржника, на такий залік зустрічних однорідних вимог.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідні доводи касаційної скарги Банку не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 300 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Таким чином, доводи скаржника про порушення і неправильне застосування судами норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, як і аргументи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів відхиляє з підстав їх необґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Переглянувши у касаційному порядку в межах доводів та вимог касаційної скарги оскаржувані судові рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не встановив порушення та невірного застосування норм права, на які посилався скаржник.
На підставі викладеного та беручи до уваги межі перегляду справи судом касаційної інстанції в порядку статті 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Банку та необхідність залишення оскаржуваних судових рішень у цій справі без змін.
З огляду на результат касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 у цій справі підлягає поновленню на підставі вимог частини третьої статті 332 ГПК України.
Судові витрати
У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржниками.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у справі №    925/322/23(925/875/23) залишити без змін.

3. Поновити виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 25.02.2025 у справі № 925/322/23(925/875/23).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      К. М. Огороднік 
Судді                                                                                          О. В. Васьковський
                                                                                          В. Я. Погребняк