ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/2954/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - фізичної особи - підприємця Бєлаша Василя Володимировича -               Шиян М.В, адвокат (ордер від 10.09.2025), Булат Н.О., адвокат (ордер від 25.08.2025),
відповідача - Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Оленюк С.Л., в порядку самопредставництва, 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Шинкарука Віталія Вікторовича - не з`явився, 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Антимонопольного комітету України - не з`явився, 

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Бєлаша Василя Володимировича 
на рішення господарського суду Львівської області від 08.05.2025 (суддя                     Крупник Р.В.)
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 (головуючий суддя: Скрипчук О.С., судді: Матущак О.І., Кравчук Н.М.)
у справі № 914/2954/24
за позовом фізичної особи - підприємця Бєлаша Василя Володимировича (далі - ФОП Бєлаш В.В.)
до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Шинкарук Віталій Вікторович (далі - Шинкарук В.В. ),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Антимонопольний комітет України (далі - АМК),
про визнання недійсним та скасування рішення.
1.   ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
ФОП Бєлаш В.В. звернувся до суду з позовом до Відділення про визнання недійсним та скасування рішення від 17.10.2024 № 63/133-р/к по справі                                № 63/4-01-23-2023 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі - Рішення АМК).
Позовна заява мотивована, зокрема тим, що Рішення АМК прийнято: без дослідження всіх обставин справи та без надання їм належної оцінки, без надання можливості позивачу ознайомитися з матеріалами антимонопольної справи, сформувати та представити свою позицію, що є порушенням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою господарського суду Львівської області від 13.01.2025 зі справи                            № 914/2954/24 залучено Шинкарука В.В. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Ухвалою господарського суду Львівської області від 03.02.2025 зі справи                            № 914/2954/24 залучено АМК до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням господарського суду Львівської області від 08.05.2025 зі справи                                             № 914/2954/24, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.08.2025, у задоволенні позову відмовлено. 
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані, зокрема тим, що висновки Відділення про існування обставин, що свідчать про ознаки антиконкурентних узгоджених дій є обґрунтованими, оскільки підтверджуються матеріалами цієї справи та доказами, які зібрав відповідач під час розгляду антимонопольної справи. Доводи позивача не спростовують висновків відповідача про вчинення узгоджених дій, а зводяться лише до спростування кожної із встановлених відповідачем ознак антиконкурентних дій окремо, без надання оцінки таким ознакам у сукупності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, згідно з якою просить Суд скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
2.   АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу
В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 08.09.2022 зі справи № 910/20229/20 (пункти 6.29, 6.30), від 15.08.2023 зі справи № 910/5111/21 (пункти 8.40, 8.41), від 20.03.2018 зі справи  № 907/233/16, від 27.02.2025 зі справи № 914/400/24, та застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
З посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:
- статті 255 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про асоціацію) загалом і в частині вимог поваги до принципів процесуальної справедливості та права на захист, зокрема щодо права сторони перед накладенням відомством з питань конкуренції санкцій бути заслуханою та представити докази протягом обґрунтованого строку після повідомлення відповідній фізичній або юридичній особі про попередні висновки щодо існування порушення;
- статті 256 Угода про асоціацію в частині наближення практики застосування українського законодавство про конкуренцію до acquis ЄС; 
- статті 1, статті 2 та статей 5, 6, 7, 8 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон № 2210) в частині визначення поняття «суб`єкт господарювання» залежно від суті економічних відносин, а не залежно від того, в якій організаційній формі зареєстровані учасники економічних відносин в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- пунктів 2 і 3 розділу 2 Порядку розгляду Антимонопольним комітетом України та його територіальними відділеннями заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 № 5 (в редакції розпорядження Антимонопольного комітету від 29.06.1998 № 169-р) в частині розподілу повноважень розглядати справи про порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій в залежності від територіальних меж ринку (регіональному, на ринку, що охоплює декілька регіонів, чи на загальнодержавному ринку), на якому мають місце наслідки порушення.
Від скаржника 12.09.2025 надійшли додаткові письмові пояснення по справі, в яких останній зазначив про звернення позивача до Організації економічного співробітництва та розвитку щодо дотримання Україною Угоди про асоціацію.
Позивач також надав до Суду письмові пояснення від 29.09.2025, за змістом яких просить критично оцінювати відзив відповідача на касаційну скаргу, який (відзив), за доводами позивача, не враховує та не спростовує доводів касаційної скарги: щодо порушення фундаментального права на захист (стаття 255 Угоди про асоціацію), щодо обов`язку визначення/встановлення ринку (стаття 256 Угоди про асоціацію), щодо застосування вищого стандарту доказування, а саме стандарту «твердого переконання».
Доводи інших учасників справи
Відділення у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечило, з посиланням, зокрема на законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій. Відділення просило Суд залишити судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Суд зазначає, що до відзиву не додано доказів направлення копії відзиву на адресу Шинкарука В.В. (третьої особи-1 у справі).
Відповідно до частини четвертої статті 295 ГПК України передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
Водночас, ГПК України не містить норми, якою передбачено залишення відзиву без розгляду, у зв`язку з невиконанням учасником справи приписів частини четвертої статті 295 ГПК України (такий висновок викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.01.2024 у справі                                               № 910/17785/20(910/8077/21, від 22.08.2025 у справі                                                № 920/1061/23(589/2671/23)).
Відповідно у судовому засіданні 02.10.2025 Суд долучив відзив Відділення до матеріалів справи та враховує у розгляді касаційної скарги ФОП Бєлаша В.В. викладені у відзиві доводи та заперечення.
Треті особи у справі не скористалися своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу. 
Ухвалами Суду від 15.09.2025 та від 18.09.2025 задоволено клопотання позивача та відповідача про участь у судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції. 
Відповідно до розпорядження Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 29.09.2025                                                     № 32.2-01/2383      проведено повторний автоматизований розподіл справи                              № 914/2954/24, у зв`язку з відрядженням судді Булгакової І.В. 
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.
У період з 29.07.2021 до 31.08.2021 Ліцеєм № 1 імені Лесі Українки міста Новограда-Волинського Житомирської області проводилися електронні торги на предмет закупівлі: поточний ремонт вхідної групи з улаштуванням підйомника для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення Ліцею № 1 імені Лесі Українки міста Новограда-Волинського Житомирської області, вул. Родини Косачів, буд.5 (ідентифікатор закупівлі UA-2021-07-29-009864-b) (далі   - торги).
Участь у проведенні торгів взяли ФОП Бєлаш В.В. (позивач), остаточна цінова пропозиція якого становила 419 951,00 грн, та фізична-особа-підприємець Шинкарук В.В. (третя особа у справі, підприємницьку діяльність у подальшому припинено), остаточна цінова пропозиція якого становила 420 387,00 грн. Відповідно до протоколу засідання тендерного комітету позивача було визнано переможцем і укладено з ним договір від 31.08.2021 № 92.
На підставі розпорядження від 02.03.2023 №63/23-рп/к адміністративна колегія Відділення розпочала розгляд справи № 63/4-01-23-2023 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 4 частини 2 статті    6    та пунктом 1 статті    50 Закону № 2210    у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (ідентифікатор закупівлі: UA-2021-07-29-009864-b).
Відповідач 04.10.2024 надіслав позивачу повідомлення № 63-02/3643е про проведення розгляду справи № 63/4-01-23-2023 у засіданні 17.10.2024, яке було отримане позивачем 08.10.2024.
Адміністративною колегією Відділення 17.10.2024 прийнято Рішення                                  АМК, відповідно до якого визнано дії ФОП Бєлаша В.В. та ФОП Шинкарука В.В. (учасників торгів) щодо узгодження своєї поведінки під час участі    у процедурі закупівлі UA-2021-07-29-009864-b порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 4 частини 2 статті    6    та пунктом 1 статті    50 Закону України «Про захист економічної конкуренції»    у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.
За вчинене правопорушення на позивача накладено штраф у розмірі 68   000,00 грн.
Рішенням АМК встановлено, зокрема, таке.
Відповідачами в антимонопольній справі є ФОП Бєлаш В.В. та ФОП Шинкарук В.В. (дата запису про припинення підприємницької діяльності - 30.03.2023).
Відповідачі є суб`єктами господарювання в розумінні статті 1 Закону № 2210.
ФОП Бєлаш В.В. та ФОП Шинкарук В.В. діяли узгоджено під час підготовки та участі у торгах, що підтверджується таким. 
1. Використання одних ІР-адрес під час участі у торгах та у господарській діяльності
Учасники подавали свої пропозиції для участі у торгах з автоматизованого електронного майданчика ТОВ «Zakupivli24». Позивач заходив в аукціон з використанням, серед іншого, ІР-адрес НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . Обидва учасники здійснювали реєстрацію на майданчику ТОВ «Zakupivli24» і завантажували файли початкових пропозицій з однієї ІР-адреси НОМЕР_2 . Відповідна ІР-адреса також використовувалась учасниками для подання податкової звітності у лютому 2021 року. Крім того, у період проведення торгів учасники використовували для подачі податкової звітності ще одну спільну  ІР-адресу НОМЕР_1 . У період проведення торгів позивач та третя особа-1 здійснювали вхід в систему «інтернет-клієнт-банк» з наведених вище ІР-адрес, тобто саме з тих ІР-адрес, з яких подавали цінові пропозиції та податкову звітність. 
Не може бути випадковим збігом обставин використання учасниками однакових ІР-адрес у торгах та в господарській діяльності в однакові дні, послідовно в часі.
2. Наявність комунікації між учасниками, зокрема і в період участі у торгах
Між учасниками у період з квітня до вересня 2021 року (до та у період проведення торгів) мали місце телефонні з`єднання та обмін СМС-повідомленнями. Зокрема, обмін повідомленнями відбувався 06.08.2021   напередодні їх авторизації на майданчику та подання своїх тендерних пропозицій. Вказане свідчить про можливість обміну між учасниками інформацією, що надало їм змогу координувати свої дії під час підготовки і участі в торгах.
3. Узгодженість дій учасників при взаємодії з майданчиком
Учасники завантажували файли початкових пропозицій у торгах в один день і послідовно в часі з різницею 12 хв. з однієї ІР-адреси, а саме:
- ФОП Бєлаш В.В.: подав 12.08.2021 о 17:35 год.; ІР-адреса НОМЕР_2 ;
- ФОП Шинкарук В.В. подав 12.08.2021 о 17:23 год.; ІР-адреса НОМЕР_2 .
Вказане не може бути випадковим збігом обставин і свідчить про обізнаність учасників щодо участі кожного з них у торгах, наявність умов для обміну інформацією та координації своїх дій, пов`язаних з підготовкою та участю у торгах.
4. Спільні особливості тендерних пропозицій
Під час дослідження електронних файлів, завантажених учасниками до електронної системи закупівель, було встановлено, що вони мають спільні властивості, зокрема мають вказаними програму Canon та версію PDF 1.4 (Acrobat 4.х). Наведене свідчить про узгоджену підготовку пропозицій із використанням спільного обладнання.
Крім того, у довідках про наявність у працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід, учасники зазначили спільного найманого працівника  електромонтера з ремонту і обслуговуванню електроустаткування Оніщука Л.Д. Водночас зазначена особа фактично не перебувала у трудових відносинах із учасниками і йому не перераховувалися кошти від учасників.
5. Вчинення дій, що не сприяли перемозі у торгах
Третя особа-1 не виконала вимоги додатків 1 та 2 до тендерної документації замовника, а саме:
- згідно з додатком 1 учасники повинні були надати довідку у довільній формі про наявність досвіду виконаних аналогічних договорів (не менше 1), копії аналогічного договору, що наведені у довідці та копії документів, що підтверджують факт їх виконання, відгук про виконання учасником аналогічних договорів (зазначених у довідці) у повному обсязі від замовників. Відгук повинен був містити інформацію про назву предмета закупівлі, номер і дату договору, інформацію про виконання договору в повному обсязі та датований не раніше 2020 року.   Зазначеної інформації учасник не надав;
- згідно з додатком 1 учасники повинні були надати податкову декларацію платника податку (для фізичних осіб-підприємців) за останній звітний період з відміткою контролюючого органу або електронною квитанцією про прийняття такого документу уповноваженим органом або лист-пояснення щодо ненадання такої звітності відповідно до чинного законодавства України.    Зазначеного документа учасник не надав;
- згідно з додатком 2 учасники повинні були надати в довільній формі документи на підтвердження відповідності пропозиції учасника вимогам, визначеним у    статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі».    Зазначених документів учасник не надав.
Єдиним критерієм оцінки пропозицій учасників була ціна. 
Різниця між ціновими пропозиціями ФОП Бєлаша В.В. (419 951,00 грн.) та ФОП Шинкарука В.В. (420 387,00 грн.) склала 436,00 грн. або 0,1%. Водночас мінімальний крок аукціону становив 2 101,94 грн. Третя особа-1 подала максимальну цінову пропозицію,    очікувану вартість замовника. Переможцем у торгах визнано позивача, який подав найнижчу цінову пропозицію. Обидва учасники не знижували своїх первинних цінових пропозицій.
Отже, з урахуванням мінімального кроку аукціону та різниці в цінових пропозиціях, ФОП Шинкарук В.В. при участі в аукціоні та зменшенні цінової пропозиції міг отримати перемогу у торгах. Неподання ним всіх документів та не зменшення своїх цінових пропозицій свідчать про його технічну участь у торгах.
Зібрані докази в своїй сукупності свідчать про те, що на всіх стадіях підготовки пропозицій та участі в торгах позивач і третя особа-1 були обізнані щодо участі кожного із них у торгах і координували свою поведінку, пов`язану з такою участю.
Отже, відповідачі в антимонопольній справі під час підготовки та участі в процедурі закупівлі діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель за Законом України «Про публічні закупівлі».
Узгодження ФОП Бєлашем В.В. та ФОП Шинкаруком В.В. своїх пропозицій усунуло конкуренцію та змагання між ними, чим порушило право замовників на отримання найбільш ефективних для них результатів, які досягаються у зв`язку з наявністю лише справжньої конкуренції, а, отже, останні вчинили антиконкурентні узгоджені дії. 
За висновками судів попередніх інстанцій, висновки Відділення про існування обставин, що свідчать про антиконкурентні узгоджені дії, є обґрунтованими, оскільки підтверджуються матеріалами справи та доказами, які зібрав відповідач під час розгляду антимонопольної справи.  
4.   ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається, зокрема на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 08.09.2022 зі справи № 910/20229/20 (пункти 6.29, 6.30), від 15.08.2023 зі справи № 910/5111/21 (пункти 8.40, 8.41), від 20.03.2018 зі справи  № 907/233/16, від 27.02.2025 зі справи № 914/400/24, та застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Так, за доводами скаржника, згідно з існуючою правовою позицією Верховного Суду [яка викладена, зокрема у справах № 910/20229/20 (пункти 6.29, 6.30) та   № 910/5111/21 (пункти 8.40, 8.41)], порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення органу АМК тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.
На думку скаржника, у випадках, коли порушення стосується такого фундаментального принципу, як право на захист, зазначений підхід Верховного Суду потребує уточнення та перегляду.
Відповідно, як зазначає скаржник, Верховний Суд у результаті розгляду цієї справи має уточнити свою позицію щодо оцінки процесуальних порушень у справах, пов`язаних із рішеннями АМК, і дійти висновку, що не всі порушення процесуального права автоматично є підставою для скасування рішень. Проте виняткове значення має порушення права на захист, зокрема у випадках, коли АМК без належних підстав обмежує або не розкриває матеріали справи на стадії адміністративного розгляду. У таких ситуаціях порушення права на захист є фундаментальною підставою для скасування рішення, оскільки позбавляє сторони можливості ефективно оскаржувати докази та впливати на процес до ухвалення рішення.
Також скаржник зазначає, що у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 907/233/16 сформований висновок щодо застосування пункту 4 частини другої статті 6 Закону № 2210, стосовно відступу від якого скаржник ставить питання.
Так, на думку скаржника, встановлення ринку є фундаментальною передумовою для будь-якої оцінки впливу на конкуренцію. Без належного визначення ринку неможливо коректно кваліфікувати дії як антиконкурентні, оскільки відсутність чітко визначеного ринкового контексту унеможливлює оцінку їхнього впливу на конкуренцію.
Як зазначає скаржник, встановлення ринку та його дослідження є різними правовими категоріями; встановлення ринку є пріоритетним та обов`язковим етапом у справах про порушення конкурентного законодавства; його відсутність (відсутність проведення процедури встановлення ринку) або неправильне виконання має фундаментальне значення для подальшої оцінки порушень, визначення компетенції органів АМКУ та застосування санкцій. Така позиція, на думку скаржника, усуне можливість формального ігнорування необхідності встановлення ринку під час розгляду справ про конкуренцію.
Крім того, скаржник зазначає, що загалом Верховний Суд у справах, пов`язаних з антиконкурентними узгодженими діями, часто застосовує підхід «оцінки доказів у їх сукупності», що відповідає стандарту «балансу ймовірностей» (позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі  № 914/400/24).
Водночас, як вважає скаржник, у справах, де АМК застосовує штрафні санкції, має застосовуватися вищий стандарт доказування - щось середнє між «балансом ймовірностей» та «поза розумним сумнівом». Це пояснюється тим, що висновки відповідача часто ґрунтуються «на сукупності непрямих обставин та припущеннях», які могли мати інше правдоподібне пояснення. Вищий стандарт необхідний для того, щоб повністю виключити можливість існування альтернативних пояснень одночасних дій, які АМК вважає узгодженими. Тому скаржник очікує, що висновок Верховного Суду полягатиме у тому, що в справах про визнання недійсними рішень АМК щодо антиконкурентних узгоджених дій та накладення штрафів застосовується стандарт доказування «тверде переконання» (clear and convincing evidence, intime conviction), який є вищим за цивільний стандарт «баланс ймовірностей». Суд має уточнити, що сукупна оцінка доказів повинна виключати альтернативні правдоподібні пояснення дій, на які посилається АМК, та що формальні припущення або збіги обставин не можуть замінювати належне встановлення порушення. Така позиція, на думку скаржника, забезпечить дотримання принципів процесуальної справедливості, права на захист і міжнародних стандартів доказування у справах конкурентного права.
Стосовно наведеного Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; 2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
У цьому контексті Суд враховує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Відповідно, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
Разом із тим, позивач у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано та відповідно до визначених вище підстав не обґрунтував необхідність відступлення від висновків, висловлених Верховним Судом у подібних правовідносинах, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення. 
Аргументи скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків Верховного Суду, викладених у зазначених скаржником постановах; у свою чергу, вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правових позицій, вміщених у зазначеній постанові Верховного Суду, у тому числі, помилковості попередніх рішень чи суттєвої зміни змісту правового регулювання спірних правовідносин внаслідок зміни законодавства чи інших вказаних вище підстав для відступу. 
У зазначеному аспекті суд касаційної інстанції зазначає, що за приписами пункту 7 розділу VII, пункту 4 розділу VIII Порядку розгляду Антимонопольним комітетом України та його територіальними відділеннями заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, уповноважені на розгляд справи працівники Комітету, територіального відділення, які здійснюють збір та аналіз доказів, проводять дії, спрямовані на всебічне, повне й об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін; у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення, обґрунтування розміру штрафу та спростування заперечень, наданих особами, які беруть участь у справі, до подання з попередніми висновками у справі (у разі їх наявності). Правовий аналіз зазначених норм свідчить про те, що рішення органу Антимонопольного комітету має містити усі докази, якими обґрунтовуються його висновки. Водночас положення статті 40 Закону № 2210 та розділу ІІІ названого Порядку стосовно прав осіб, які беруть (брали) участь в антимонопольній справі (зокрема щодо надання доказів) не обмежують цих осіб у наданні до суду доказів, які раніше не були подані ними в процесі розгляду АМК справи.        
До таких висновків Верховний Суд дійшов, зокрема у постанові від 21.04.2021 зі справи № 910/701/17, надаючи правовий висновок щодо застосування зазначених норм у попередній редакції Порядку.
Вказане в повній мірі забезпечує скаржнику право на захист в контексті дотримання щодо осіб, які беруть (брали) участь в антимонопольній справі  норм як національного, так і міжнародного права, зокрема, і права на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом у розумінні частини третьої статті 255 Угоди про асоціацію та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Стосовно посилання скаржника на необхідність дослідження у відповідній категорії справ ринку (наслідком якого є встановлення меж), то Суд зазначає таке.
Дії позивача кваліфіковані органом АМК за пунктом 4 частини другої статті    6    та пунктом 1 статті 50 Закону № 2210, у зв`язку з вчиненням антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.
Отже, обставини встановлення ринку у такій категорії справ не повинні встановлюватися відповідачем та/або досліджуватися господарськими судами, з огляду на зміст інкримінованого порушення, оскільки вони (вказані обставини) не стосуються з`ясування наявності або відсутності антиконкурентних узгоджених дій позивача і третьої особи-1, наслідком яких згідно з Рішенням АМК визначено спотворення результатів торгів (пункт 4 частини другої статті 6 Закону № 2210), тобто знаходяться поза юридично значущим  зв`язком таких дій з певним товарним ринком та не впливають на кваліфікацію правопорушення.
Скаржником також не обґрунтовано, який взаємозв`язок мають вказані ним рішення Європейського Суду з прав людини з кваліфікацією дій скаржника як узгоджених антиконкурентних дій, що стосуються спотворення результатів торгів.
Водночас Суд зазначає, що застосування критеріїв «Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Engel and Others v. The Netherlands», при кваліфікації обставин цієї справи судами попередніх інстанцій не здійснювалося.
У силу приписів статті пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки  мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи  та постанову суду апеляційної інстанції. Водночас обов`язковою умовою для перегляду в касаційному порядку є те, що питання, яке порушується у касаційній скарзі, повинно бути предметом розгляду та оцінки апеляційним судом. Зі змісту як оскаржуваних рішень, так і позовної заяви, апеляційної скарги у справі не вбачається, що перед судами скаржником ставилося питання застосування критеріїв «Енгеля» у спірних правовідносинах.
На відміну від суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції не розглядає справу повторно. Його основною функцією є перевірка законності судових рішень, у яких суд апеляційної інстанції не усунув істотні порушення закону, допущені судом першої інстанції, або сам їх допустив, і забезпечення однакого застосування закону.
Межі перевірки справи касаційним судом обмежуються лише питаннями права, тобто суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального та/чи процесуального права. Питання, що стосуються встановлення фактичних обставин справи, суд касаційної інстанції не може розглядати, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені під час розгляду судами попередніх інстанцій чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Близький за змістом підхід застосований Верховним судом також у  постановах від 13.04.2021 зі справи № 921/120/20, від 22.07.2021 зі справи         № 924/1096/20, від 04.05.2023 у справі № 910/1131/22, від 04.07.2023 зі справи    910/1005/22.
Колегія суддів у цій справі не вбачає підстав для відступу від такого підходу застосування/незастосування критеріїв «Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Engel and Others v. The Netherlands».
Стосовно застосованого Верховним Судом загального підходу «оцінки доказів у їх сукупності», а не стандарту доказування «тверде переконання», на якому наполягає скаржник для цієї категорії спорів, то Верховний Суд зазначає, що Закон № 2210 не ставить застосування передбачених ним наслідків узгоджених антиконкурентних дій у залежність від «спільної домовленості разом брати участь у торгах з метою усунення конкуренції». Цілком зрозуміло, що така «домовленість» навряд чи може мати своє матеріальне втілення у вигляді письмових угод чи інших документів. А тому питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій досліджується  судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України, і Суд не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції. 
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд з прав людини наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Аргументи касаційної скарги фактично зосереджені на запереченні обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, які за своїм змістом стосуються необхідності переоцінки доказів, що вже оцінені судами і вказане не належить до повноважень Верховного Суду відповідно до приписів статті 300 ГПК України. 
З огляду на наведене, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
З посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник також зазначає про відсутність висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:
- статті 255 Угоди про асоціацію загалом і в частині вимог поваги до принципів процесуальної справедливості та права на захист, зокрема щодо права сторони перед накладенням відомством з питань конкуренції санкцій бути заслуханою та представити докази протягом обґрунтованого строку після повідомлення відповідній фізичній або юридичній особі про попередні висновки щодо існування порушення;
- статті 256 Угода про асоціацію в частині наближення практики застосування українського законодавство про конкуренцію до acquis ЄС; 
- статті 1, статті 2 та статей 5, 6, 7, 8 Закону № 2210 в частині визначення поняття «суб`єкт господарювання» залежно від суті економічних відносин, а не залежно від того, в якій організаційній формі зареєстровані учасники економічних відносин в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- пунктів 2 і 3 розділу 2 Порядку розгляду Антимонопольним комітетом України та його територіальними відділеннями заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 № 5 (в редакції розпорядження Антимонопольного комітету № 169-р від 29.06.1998) в частині розподілу повноважень розглядати справи про порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій в залежності від територіальних меж ринку (регіональному, на ринку, що охоплює декілька регіонів, чи на загальнодержавному ринку), на якому мають місце наслідки порушення.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: (1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, (2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Водночас у своїх доводах скаржник залишає поза увагою фактичні встановлені обставини цієї справи, а саме: відповідач 04.10.2024 надіслав позивачу повідомлення № 63-02/3643е про проведення розгляду справи № 63/4-01-23-2023 у засіданні 17.10.2024, яке було отримане позивачем 08.10.2024; представниця позивача 16.10.2024 звернулася до відповідача з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи без затемнення інформації, яку в попередніх висновках визначено як інформацію з обмеженим доступом    та з клопотанням про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване необхідністю ознайомлення із матеріалами справи, збір та підготовка яких проводилися відповідачем майже два роки, та надання письмових пояснень, за результатами їх аналізу; у відповідь на ці клопотання відповідач у листах вих. № 63-02/3915е від 17.10.2024 та вих. № 63-02/3914е від 17.10.2024 повідомив про можливість ознайомлення із матеріалами справи 23.10.2024, а також відмовив у відкладенні розгляду антимонопольної справи, зазначивши, що позивач отримав подання з попередніми висновками у справі та інформацію про призначене на 17.10.2024 засідання 08.10.2024.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону № 2210 особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм правами. 
У цьому випадку, Суд не вбачає порушення норм процесуального права в діях АМК, оскільки особи, які беруть участь в антимонопольній справі, не повинні допускати зловживань, які можуть призвести до безпідставного затягування чи перешкоджання розгляду антимонопольної справи. Відповідач в антимонопольній праві (ФОП Бєлаш В.В.) мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами антимонопольної справи після отримання подання з попередніми висновками до призначеного засідання (17.10.2024). При цьому відповідач в антимонопольній справі не обмежений у кількості представників для представництва його інтересів у справі.
Отже, з урахуванням фактичних встановлених обставин цієї справи, суд не вбачає підстав для надання висновку щодо застосування статей 255, 256 Угоди про асоціацію у подібних правовідносинах загалом і в частині вимог поваги до принципів процесуальної справедливості та права на захист, зокрема щодо права сторони перед накладенням відомством з питань конкуренції санкцій бути заслуханою та представити докази протягом обґрунтованого строку після повідомлення відповідній фізичній або юридичній особі про попередні висновки щодо існування порушення, а також в частині наближення практики застосування українського законодавство про конкуренцію до acquis ЄС.
При цьому Суд повторно акцентує увагу на тому, що право на захист позивача не є порушеним, оскільки останній має право оскаржити Рішення АМК у судовому порядку, а положення статті 40 Закону № 2210 не обмежують особу, яка брала участь в антимонопольній справі у наданні до суду доказів, які раніше не були подані нею в процесі розгляду АМК справи.       
Скаржник також просить Суд надати висновок щодо питання застосування статті статті 1, статті 2 та статей 5, 6, 7, 8 Закону № 2210 в частині визначення поняття «суб`єкт господарювання» залежно від суті економічних відносин, а не залежно від того, в якій організаційній формі зареєстровані учасники економічних відносин в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У зазначеному аспекті скаржник зазначає про необхідність дослідження ринку у подібних правовідносинах та врахування впливу угоди на конкуренцію, необхідність встановлення чи виникав попит з боку одного й того ж суб`єкта господарювання, який брав участь у тендері, чи з боку різних суб`єктів, а також чи були вони взагалі конкурентами. При цьому скаржник посилається, зокрема на статтю 7 Закону № 2210.
Стосовно наведеного Верховний Суд повторно звертає увагу на те, що з огляду на суть інкримінованого позивачу порушення за пунктом 4 частини другої статті    6    та пунктом 1 статті    50 Закону № 2210, тобто поза зв`язком таких дій з певним товарним ринком, необхідність встановлення ринку у відповідній категорії справ відсутня. 
В аспекті застосування статті 7 Закону № 2210 Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію такого змісту.
Згідно з частиною першою статті 6 та пунктом 4 частини другої цієї ж статті Закону № 2210 антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, зокрема визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.
Положення статті 6 цього Закону не застосовуються до будь-яких добровільних узгоджених дій малих або середніх підприємців щодо спільного придбання товарів, які не призводять до суттєвого обмеження конкуренції та сприяють підвищенню конкурентоспроможності малих або середніх підприємців (стаття 7 Закону  № 2210).
Водночас необхідними умовами застосування статті 7 Закону № 2210 є не лише наявність фактичних даних про те, що певні суб`єкти господарювання можуть бути віднесені до категорії малих чи середніх підприємств, але й про те, що їх дії, по-перше, не призводять до суттєвого обмеження конкуренції, по-друге, сприяють підвищенню конкурентоспроможності малих або середніх підприємців.
Такий правовий висновок викладений, зокрема у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 зі справи № 917/1983/19 та від 27.02.2025 зі справи 914/400/24.
Оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій у справі № 914/2954/24 зазначеному висновку Верховного Суду не суперечать.
За доводами скаржника, також відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах пунктів 2 і 3 розділу 2 Порядку розгляду Антимонопольним комітетом України та його територіальними відділеннями заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 № 5 (в редакції розпорядження Антимонопольного комітету № 169-р від 29.06.1998) в частині розподілу повноважень розглядати справи про порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій в залежності від територіальних меж ринку (регіональному, на ринку, що охоплює декілька регіонів, чи на загальнодержавному ринку), на якому мають місце наслідки порушення.
За доводами скаржника, встановлення ринку, на якому мали місце наслідки порушення є ключовим для визначення компетенції органу АМК.
Верховний Суд зазначає, що у наведеному аспекті, як зазначено вище, скаржник залишає поза увагою суть інкримінованого позивачу порушення поза зв`язком дій з певним товарним ринком.
З огляду на викладене вище, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження. 
Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, і, відповідно, Верховним Судом не розглядаються (див. постанови Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23, від 28.01.2025 у справі № 922/304/24).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсі, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків місцевого та апеляційного господарських судів.
Слід зазначити, що в силу приписів частини другої статті 309 ГПК України формальні порушення не можуть бути підставою для скасування з формальних міркувань правильного по суті та законного рішення.
Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого судового рішення.
З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом. 
Суд касаційної інстанції приймає доводи, наведені у відзиві Відділення на касаційну скаргу, у тій частині, в якій вони не суперечать цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій - відсутні.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу ФОП Бєлаша В.В. без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій  - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Бєлаша Василя Володимировича залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 08.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі № 914/2954/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                             І.   Колос

Суддя                                                                                           Ю. Власов

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова