ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/7884/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В., 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «Приватбанк», відповідач, скаржник)

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 (суддя Ярмак О.М.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2025 (судді:  Сибіга О.М., Тищенко А.І., Тищенко О.В.)

у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк», позивач)
до АТ «Приватбанк», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ»
про стягнення 24 999,00 грн.

ВСТУП

Причиною звернення до Верховного Суду є наявність/відсутність підстав для стягнення коштів з відповідача.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до АТ «Приватбанк» про стягнення 24 999,00 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не доведено вибуття грошових коштів в сумі 24        999,00 грн внаслідок несанкціонованої транзакції.

2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 03.10.2024, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 18.07.2025 залишив без змін, позов задовольнив, стягнув з відповідача на користь позивача 24 999 грн, а також 2    422,40 грн судового збору. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. АТ «Приватбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2025 у справі №910/7884/24, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Узагальнені доводи касаційної скарги 
4.1. З посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №910/2062/18, від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц та від 25.11.2020 у справі №233/1950/19, від 18.03.2021 у справі №910/9525/19, від 01.09.2020 у справі №910/14065/18, від 26.05.2020 у справі №922/2805/19, від 02.04.2020 у справі №910/7160/19, від 21.07.2020 у справі №905/1609/19, від 14.10.2019 у справи №910/6642/18, від 07.04.2021 у справі №924/199/20, від 28.02.2018 (справа №473/2315/17), від 06.03.2018 (справа №585/1320/16-ц), від 10.07.2019 (справа №522/22780/15-ц), від 01.07.2020 (справа №712/9107/18) та від  07.12.2020 (справа №182/5175/16-ц) та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 та від 13.10.2020 №640/22013/18, від 23.10.2019 у справі №923/876/16, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 15.05.2018 у справі №373/1281/16-ц (провадження №14-128цс18). Скаржник зазначає про порушені норми права Закону України «Про платіжні послуги», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статей 4, 45, 73, 162 ГПК, статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014.

4.2. З посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Суди при винесенні оскаржуваних рішень застосували норми Закону України «Про платіжні послуги» та не застосували норми права, які регулюють правовідносини щодо повернення банками-учасниками МПС грошових коштів за платежами, які оскаржені платниками в порядку пре-арбітражу за правилами міжнародної платіжної системи MASTERCARD.

5. Позиція інших учасників справи 
5.1. Через підсистему «Електронний суд» 09.09.2025 до Суду надійшов відзив АТ «Акцент-Банк», у якому останній просить відновити строк для подання відзиву та зазначає про те, що згідно з ухвалою Верховного Суду про відкриття касаційного провадження останнім днем для подачі відзиву є 08.09.2025. Однак 08.09.2025 підсистема «Електронний Суд» майже весь день не працювала, навіть після закінчення робочого дня, що унеможливило подання відзиву у зазначений строк та є поважною підставою для його поновлення у відповідності до статті 119 ГПК України. Верховний Суд, враховуючи Акт від 08.09.2025 №32.2.-04/37, згідно з яким вбачається, що підсистема «Електронний суд» 08.09.2025 не функціонувала належним чином, визнає поважними причини пропуску АТ «Акцент-Банк» строку для подання відзиву, клопотання задовольняє. 

5.2. У відзиві на касаційну скаргу АТ «Акцент-Банк» заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм права.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. АТ «Акцент-Банк» та АТ «ПУМБ» уклали договір №С2А33/170320 на обслуговування операцій з переказу грошових коштів з використанням платіжних карток в мережі Інтернет.

6.2. З карткового рахунку клієнта НОМЕР, який відкритий в АТ «Приватбанк», на рахунок НОМЕР відкритий в АТ «ПУМБ», було здійснено переведення грошових коштів в розмірі 24 999,00 грн. В подальшому з рахунку останнього 08.11.2022 на картковий рахунок НОМЕР, який відкритий в АТ «Акцент-Банк» на ім`я ОСОБА здійснено транзакцію bc06f010-c67d-4f39-84ab-c2a981e2c755 на суму в розмірі 24 999,00 грн.

6.3. АТ «ПУМБ» 05.12.2022 звернулося до АТ «Акцент-Банк» з повідомленням про те, що під час операцій через міжнародні платіжні системи з АТ «ПУМБ» було списано кошти за транзакціями сервісу переказу з картки на рахунок за договором С2А33/17032020 від 17.03.2020. У всіх операціях вказано причину «шахрайство та відсутність використання технології 3D Secure».

6.4. З метою встановлення події та даних щодо оцінювання переказу грошових коштів, АТ «Акцент-Банк» звернулося до АТ «ПУМБ» із запитом щодо надання інформації, в тому числі за транзакцією bc06f010-c67d-4f39-84ab-c2a981e2c755 на суму 24 999,00 грн.

6.5. У відповідь на запит АТ «ПУМБ» повідомило про те, що АТ «Приватбанк» зверталося з приводу транзакцій, які на його думку були несанкціонованими, в тому числі за транзакцією bc06f010-c67d-4f39-84ab-c2a981e2c755, де з карткового рахунку клієнта НОМЕР, що відкритий в АТ «Приватбанк» було здійснено переведення грошових коштів в розмірі 24 999,00 грн на рахунок НОМЕР відкритий в АТ «ПУМБ», які в подальшому переведено на картковий рахунок НОМЕР, відкритий в АТ «Акцент-Банк», що було підтверджено паролем look-up, який генерувався АТ «ПУМБ», направлявся до додатку Приват24 та вводився на його підтвердження в додатку abank24.

6.6. З огляду на зазначені вище обставини, у зв`язку з великою кількістю подібних операцій, АТ «Акцент-Банк» звернулося до органів поліції із заявою про шахрайство, за якою 06.01.2023 відкрито кримінальне провадження за частиною третьою статті 190 КК України та внесено відомості до ЄРДР під №12023100070000033.

6.7. З пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, судами встановлено, що в АТ «Приватбанк» відкрито рахунок НОМЕР клієнту ОСОБА, з якого 08.11.2022 невідомими особами було здійснено неправомірне зняття грошових коштів в сумі 24 999,00 грн, які перераховані до АТ «ПУМБ» на рахунок НОМЕР. В подальшому ці кошти було перераховано на картковий рахунок ОСОБА НОМЕР, відкритий в АТ «Акцент-Банк», з якого кошти були зняті. 

6.8. Після того, як клієнт АТ «Приватбанк» ОСОБА дізнався про несанкціоноване зняття коштів, він звернувся на гарячу лінію АТ «Приватбанк» та повідомив про несанкціоноване зняття коштів без його відома. Відповідач також зазначив про те, що клієнт надав інформацію про те, що він отримав повідомлення про надання йому допомоги від держави, в зв`язку з чим він зайшов на сайт та ввів дані зарплатної карти, після чого у нього списані гроші з картки.

6.9. В подальшому АТ «Приватбанк» на підставі заяви свого клієнта та в його інтересах звернувся до системи Mastercard із заявкою на повернення коштів в порядку пре-арбітражу. Ця заявка була розглянута та оброблена 17.02.2023, Mastercard прийнято рішення повернути 24 999,00 грн. Це рішення було виконано, а грошові кошти було повернуто на рахунок ОСОБИ.

6.10. Вважаючи, що списання грошових коштів з АТ «Акцент-Банк» відбулось безпідставно, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно стягнутих грошових коштів у розмірі 24 999,00 грн.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 21.08.2025 відкрив касаційне провадження у справі №910/7884/24 за вказаною касаційною скаргою на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій. 
8.1. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги задоволені, та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції. 

8.2. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

8.4. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). 

8.5. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

8.6. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

8.7. Як зазначено судами попередніх інстанцій АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом про стягнення з АТ «Приватбанк» безпідставно збережених коштів у розмірі 24    999 грн. 

8.8. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач мав застосовувати посилену автентифікацію платника з метою уникнення несанкціонованого доступу та списання з рахунку коштів клієнта банку, якщо насправді таке несанкціоноване списання відбулось. Суд дійшов висновку, що саме АТ «Приватбанк», як обслуговуючий банк рахунку клієнта, зобов`язаний здійснити як захист від стороннього доступу до рахунку та несанкціонованого списання коштів з рахунку свого клієнта, так і отримання згоди клієнта на здійснення платежу/переведення коштів. Відповідачем не надано реєстр щодо згоди клієнта на проведення платежу, а отже без згоди клієнта відповідач не мав права здійснити платіж/переказ грошових коштів.

8.8.1. Також суди попередній інстанцій дійшли висновку, що саме надавач платіжних послуг з обслуговування рахунку (АТ «Приватбанк») несе передбачену цим Законом відповідальність перед користувачем за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій, ініційованої через надавача платіжних послуг платіжної операції. АТ «Приватбанк» у відповідності до вимог закону зобов`язаний був здійснити за власний рахунок зарахування грошових коштів на рахунок неналежного платника - клієнта банку, та відновити його становище за рахунок власних коштів, тобто, зарахувати саме власні кошти на рахунок свого клієнта, а не кошти отримані від позивача чи інших банків, отримавши кошти від позивача відповідач відновив баланс рахунку власних коштів. Суди зазначили про те, що доказів звернення клієнта АТ «Приватбанк» до банку, чи несанкціонованого списання грошових коштів, які б належали клієнту банка, чи здійснення операції з картки клієнта без його згоди (волі клієнта) суду не надано. З матеріалів справи встановлено, що 17.02.2023 кошти в сумі 24 999 грн були отримані відповідачем від позивача, що підтверджуються доказом скріну журналу заявок, поданим відповідачем, де зазначено ім`я та адреса, яка належить позивачу (A24M A-BANKCOMUA C2A) та були повернуті на рахунок клієнта АТ «Приватбанк» ОСОБА. 

8.8.2. Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили, що обов`язок з доказування та доведення, що саме дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції - покладено саме на банк, який обслуговує рахунок клієнта з якого здійснено несанкціоноване списання. Обов`язок дотримання відповідачем вимог законодавства покладається саме на нього, як на надавача послуг клієнту з рахунку якого здійснено несанкціоноване списання, оскільки саме відповідача було повідомлено про несанкціонований доступ до рахунку клієнта та списання грошових коштів, то в такому випадку, виходячи з вище викладеного, належним відповідачем є саме АТ «Приватбанк», так як користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, а відповідач не здійснив належної перевірки ініційованого платіжного документу, не встановив дійсність підпису ініціатора, цілісність, не перевірив згоди клієнта не забезпечив безпеку рахунку клієнта.

8.9. Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке. 

8.10. Верховний Суд виходить з того, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. 

8.10.1. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. 

8.10.2. Підстави позову - це  обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).
8.10.3. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

8.10.4. Верховний Суд зазначає, що фактичні підстави позову суд не має право змінювати з власної ініціативи з огляду на приписи статей 2, 14 ГПК України, які зокрема, регламентують завдання та основні засади господарського судочинства та принцип диспозитивності. Тобто господарський суд має вирішувати спір лише у межах предмету та підстав позову, що самостійно визначаються позивачем у позовній заяві, та не може виходити за межі визначених предмету та підстав позову.

8.11. Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 такого змісту:

« 6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

6.58. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia».

8.12. Так і до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові 12.10.2021 у справі №910/17324/19, такого змісту:
« 32. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 8.1)].

33. Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 85)]. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 85)].

34. Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 86)]».

8.13. Втім, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували. 

8.14. У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд наголошує, що:

- правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (такий правовий висновок означений, зокрема, у пункті 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09. 2020 у справі №907/29/19, у пункті 9.8 постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20, у пункті 7.19 постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 01.12.2023 у справі №926/3347/22);

- обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків (такий правовий висновок означений, зокрема, у пункті 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19).

8.15. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

8.16. Згідно зі статтею 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов`язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документа.

8.17. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком (частина перша статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

8.18. Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

8.19. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

8.20. Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

8.21. Відповідно до положень статті 71 Закону України «Про платіжні послуги» виконання платіжних операцій в Україні може здійснюватися з використанням платіжних систем (частина перша). 

8.21.1. Під час виконання платіжної операції може бути задіяна одна або кілька платіжних систем (частина друга). 

8.21.2. В Україні можуть здійснювати діяльність внутрішньодержавні та міжнародні платіжні системи. Міжнародна платіжна система - це платіжна система, в якій оператором платіжної системи є резидент або нерезидент та яка здійснює діяльність на території двох і більше держав, однією з яких є Україна, і забезпечує виконання платіжних операцій у межах цієї платіжної системи, у тому числі з однієї держави до іншої (частина третя). 

8.21.3. Діяльність платіжної системи має відповідати вимогам законодавства (частина четверта).

8.21.4. Суб`єктами правових відносин у платіжній системі є оператор платіжної системи, розрахунковий банк (розрахункові банки), технологічний оператор (технологічні оператори), учасники платіжної системи та користувачі (частина шоста). 

8.22. Відповідно до статті 1 Закону України «Про платіжні послуги»:

оператор платіжної системи - юридична особа, яка встановлює правила платіжної системи, виконує інші функції для забезпечення функціонування платіжної системи та несе відповідальність за діяльність цієї платіжної системи відповідно до її правил та вимог законодавства;

розрахунковий банк - уповноважений оператором відповідної платіжної системи банк, що бере участь у проведенні розрахунків у платіжній системі;

учасник платіжної системи - юридична особа, яка на підставі договору про участь у платіжній системі надає користувачам послуги з виконання платіжних операцій за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства має право надавати такі послуги;

користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку;

8.23. Статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій.

8.24. Відповідальність платників під час виконання платіжних операцій регулює  статті 87 Закону України «Про платіжні послуги».

8.25. Відповідальність емітентів та еквайрів у платіжних системах регулює стаття 89 Закону України «Про платіжні послуги». 

8.26. Загальні вимоги Національного банку до емісії/еквайрингу платіжних інструментів, що емітуються (уключаючи електронні платіжні засоби, передплачені платіжні інструменти), та здійснення розрахунків з їх використанням встановлює Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 №164.

8.27. Відповідно до пункту 140 розділу VII цього Положення користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

8.28. «Chargeback» (поворотний платіж) - це встановлена в банківських правовідносинах процедура опротестування транзакції банком-емітентом з метою захисту прав платника, при якій сума платежу безакцептно списується з одержувача (банку-еквайра) і повертається платнику, після чого обов`язок доведення істинності транзакції покладається на одержувача. Технологія повернення платежу використовується в системах взаєморозрахунків з пластикових карт. Поворотний платіж може бути оскаржений шляхом виставлення повторної фінансової вимоги (second presentment, representment), в даній процедурі з одного боку виступає одержувач і банк-еквайєр, з іншого банк-емітент і платник (власник картки). Процедура, регламентована платіжними системами «Visa» і «MasterCard», в тому числі, має тимчасове обмеження, а також мінімальну суму транзакції для подачі заяви. Для того, щоб оскаржити платіж платник (власник картки) звертається в банк-емітент з письмовою заявою із зазначенням номеру картки, дати, суми транзакції, відомостей про одержувача коштів із обов`язковим наданням вагомих доказів для опротестування транзакції як несанкціонованої, шахрайської чи помилкової. Далі банк-емітент проводить розслідування і в разі правоти заявника списує з карткового рахунку одержувача опротестовану суму платежу і повертає її платнику. Істотним при даній процедурі є те, що правила процедури «Chargeback» дають можливість саме банку-емітенту (відповідачу) самостійно вирішувати, в якому випадку опротестування є правомірним і вимагає розгляду, а в якому ні.

8.29. Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд виходить з того, суди попередніх інстанцій, перш за все, мали встановити:
(1) правову підставу позову та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин з огляду на зміст позовних вимог;
(2) правову природу коштів, питання стягнення яких є предметом позову;
(3) алгоритм дій у процедурі опротестування транзакції банком-емітентом в порядку «Chargeback»;
(4) правову підставу для списання коштів в порядку «Chargeback» за транзакцією від 17.02.2023;
(5) надати правову оцінку всім транзакціям та етапам перерахування коштів оспрюваних коштів;
(6) хто є набувачем/отримувачем коштів, перерахованих позивачем за транзакцією від 17.02.2023. 

8.30. Водночас, як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди зазначеного у пункті 8.29. не встановили, обмежившись лише вказівкою на скрін журналу заявок, поданий відповідачем, як на підставу обґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про задоволення позову. Поза увагою судів залишилася встановлена в банківських правовідносинах процедура опротестування транзакції банком-емітентом з метою захисту прав платника, при якій сума платежу безакцептно списується з одержувача (банку-еквайра) і повертається платнику, після чого обов`язок доведення істинності транзакції покладається на одержувача, що свідчить як про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права так і неправильне застосування норм матеріального права. 

8.31. Таким чином, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування вказаних у цьому розділі постанови норм права та залишили поза увагою положення статей 73-79, 86, 236 ГПК України щодо обов`язку, визначеного процесуальним законом, стосовно повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, подаючи відповідні докази, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.32. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.33. З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та зазначених положень матеріального і процесуального законодавства Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги про порушення окреслених вище норм права судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень є частково обґрунтованими з означених у цій постанові міркувань.

8.34. Щодо підстави касаційного оскарження, означеної у пункті 4.1. цієї постанови, Верховний Суд зазначає, що питання подібності/неподібності правовідносин справ є передчасними з огляду на вказані у цьому розділі постанови міркування Верховного Суду. 

8.35. Верховний Суд вважає неприйнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.36. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зазначені у цій постанові та порушили норми процесуального права (статті 73-79, 86, 236 ГПК України), що мало своїм наслідком не встановлення обставин, на підставі наданих сторонами доказів, що є визначальними, вагомими, ключовими і першочерговим у цій справі у вирішенні цього спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.37. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та у справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку частково знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило, з огляду на доводи та докази, надані учасниками справи, встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції передбаченими статтю 300 ГПК України.

9.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково    на новий розгляд,    зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.4. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється    на новий розгляд    до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.5.    Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати    на новий розгляд    до суду першої інстанції.

9.6.    Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати
10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує судові рішення та передає справу на новий    до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2025 у справі №910/7884/24 скасувати.

3. Справу №910/7884/24 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Булгакова