ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа №  926/101/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Національної служби здоров`я України
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 (у складі колегії суддів: Скрипчук О. С. (головуючий), Кравчук Н. М., Матущак О. І.)
та ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 (суддя                        Дутко В. В.) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу
у справі № 926/101/25
за позовом Національної служби здоров`я України
до Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна дитяча клінічна лікарня»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державної аудиторської служби України, 
про стягнення грошових коштів у сумі 1 757 0962,42 грн,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року Національна служба здоров`я України звернулась до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна дитяча клінічна лікарня» (далі - Лікарня) про стягнення грошових коштів у сумі 17   570 962,42 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що за результатами планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності Національної служби здоров`я України за період з 01.04.2018 по 30.06.2021 Державною аудиторською службою України складено акт від 28.09.2021 № 04-21/10, яким встановлено факт нанесення відповідачем матеріальної шкоди (втрат) державному бюджету на суму 17 570 962,42 грн.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2025 прийнято позовну заяву Національної служби здоров`я України до розгляду та відкрито провадження у справі № 926/101/25; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державну аудиторську службу України.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2025 позовну заяву Національної служби здоров`я України залишено без розгляду відповідно до частини 4 статті 202 та пункту 4 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
29.04.2025 до Господарського суду Чернівецької області надійшла заява Лікарні, подана представником - адвокатом Іванюк Б. О., про компенсацію здійснених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи, в якій Лікарня просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
Національна служба здоров`я України подала до Господарського суду Чернівецької області заперечення на заяву Лікарні про компенсацію здійснених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи, у яких просила відмовити у задоволенні зазначеної заяви, послаючись на те, що відповідачем не було подано попереднього (орієнованого) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести у зв`язку із розглядом справи, разом з відзивом на позовну заяву, що є прямим порушенням вимог статті 124 ГПК України, а також не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, а тому просила відмовити у задоволенні зазначеної заяви.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 заяву Лікарні задоволено. Стягнуто з Національної служби здоров`я України на користь Лікарні витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
Задовольняючи заяву Лікарні, суд першої інстанції, встановивши, що позов  залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача, дослідив та надав оцінку поданим відповідачем доказам на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про їх обґрунтованість та доведеність, а тому стягнув з позивача зазначені витрати у заявленому відповідачем розмірі - 50   000,00 грн.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 частково скасовано ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025, прийнято нове рішення, яким заяву Лікарні про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн задоволено частково. Стягнуто з Національної служби здоров`я України на користь Лікарні витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.
Частково скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з його висновком, що саме необґрунтовані дії позивача у вигляді неявки в судове засідання без повідомлення суду поважної причини такої неявки, за відсутності заяви про розгляд справи за відсутності такого представника, що фактично перешкоджало подальшому розгляду справи, призвели до залишення позовної зави Національної служби здоров`я України без розгляду. Разом з тим, дослідивши та надавши оцінку поданим відповідачем доказам на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, ураховуючи критерії обґрунтованості, пропорційності, реальності, співмірності та розумності судових витрат, виходячи із конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідача вказаних витрат у розмірі 15 000,00 грн
Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, у серпні 2025 року Національна служба здоров`я України звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права (абзац 2 частини 2 статті 287 ГПК України), просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 та ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви Лікарні про компенсацію здійснених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи № 926/101/25 та стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
Касаційну скаргу обґрунтовано, зокрема тим, що судами попередніх інстанцій при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу порушено норми статей 126, 129, частини 5 статті 130 ГПК України. Крім того, скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування частини 5 статті 130 ГПК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 640/1029/18, в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 906/961/17, від 08.07.2020 у справі № 810/3711/18, відповідно до яких сам по собі факт закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмету спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу; у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 25.07.2019 у справі № 910/11310/18, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 26.05.2022 у справі № 905/460/21, від 01.11.2023 у справі № 905/85/23, від 06.06.2024 у справі № 905/1840/21, від 02.12.2024 у справі № 904/217/24, відповідно до яких, у разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача; відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому - із закриттям провадження у справі; у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23, від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі  № 924/341/22, від 10.10.2023 у справі № 907/636/20, відповідно до яких стягнення (з позивача) компенсації понесених (відповідачем) витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача; у постановах Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17, відповідно до яких положення ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду; тобто, частина 5 статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин; у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №9 22/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20, від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23, відповідно до яких згідно з приписами частини 5 статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали; на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо необхідності врахування судами при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу критеріїв реальності, обґрунтованості, розумності і співмірності таких витрат відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, у додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15-ц, у додатковій ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21, у постановах Верховного Суду  від 05.06.2019 у справі  № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі  № 915/237/18, у додаткових постановах Верховного Суду у від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18; а також на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.01.2024  у справі № 285/5547/21, відповідно до яких у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
За доводами касаційної скарги, судами попередніх інстанцій не враховано, що саме по собі звернення з позовом до суду та не забезпечення позивачем явки у судове засідання особисто чи свого представника не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбаченим процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені; під час розгляду справи судом жодні дії позивача не визнавалися недобросовісними та не було встановлено зловживання з боку позивача своїми процесуальними правами.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 926/101/25 за касаційною скаргою Національної служби здоров`я України на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 та ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 з підстави, передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 287 ГПК України. Ухвалено здійснити перегляд постанови Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 та ухвали Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 300 ГПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
У статті 130 ГПК України встановлено спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду. Так, відповідно до частин 5, 6 зазначеної статті у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами 3 - 5 цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.
Отже, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому з залишенням позову без розгляду.
Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду (постанови Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17).
У справі, що розглядається, ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2025 позовну заяву Національної служби здоров`я України залишено без розгляду відповідно до частини 4 статті 202 та пункту 4 частини 1 статті 226 ГПК України.
Відповідно до частини 4 статті 202 ГПК України у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. 
За приписами пункту 4 частини 1 статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Отже, обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною четвертою статті 202, пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності.
При цьому, положення частини 4 статті 202 та пункту 4 частини 1 статті 226 ГПК України не пов`язують залишення позовної заяви без розгляду з необхідністю надання судом оцінки можливості вирішення спору за відсутності представника позивача, який не з`явився на виклик суду, не повідомив про причини неявки, був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду. Наведене, однак, не стосується випадків, коли позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Тобто оцінка можливості вирішення спору по суті за відсутності представника позивача має обов`язково надаватись судами у разі, якщо позивач не з`явився на виклик суду, але звернувся із заявою про розгляд цієї справи за його відсутності (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15).
У постанові від 05.06.2020 зі справи № 910/16978/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що частина 4 статті 202, пункт 4 частини 1 статті 226 ГПК України не передбачають вимоги, що для залишення позову без розгляду позивач має не з`явитися у судове засідання саме у зв`язку з визнанням судом його явки обов`язковою та викликом до суду.
У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні приписами статей 202, 226 ГПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з обов`язком такої особи подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за її відсутності (постанови Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19).
Неявка повноважного представника позивача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки, можуть кваліфікуватися як необґрунтовані у розумінні частини 5 статті 130 ГПК України. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.
Аналогічні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2022 у справі                                                  № 910/12184/20.
Як установлено судами попередніх інстанції, позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання 24.04.2025, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа від 03.04.2025, однак не з`явився для участі в судовому засіданні, не повідомив суд про поважні причини своєї неявки та не надав належним чином оформленої заяви про розгляд справи за його відсутності.
Надаючи оцінку діям позивача, які призвели до залишення позову у цій справі без розгляду, на предмет їх обґрунтованості або необґрунтованості у розумінні приписів частини 5 статті 130 ГПК України, суди попередніх інстанцій встановили, що саме необґрунтовані дії позивача у вигляді неявки в судове засідання без повідомлення суду поважної причини такої неявки, за відсутності заяви про розгляд справи у відсутності його представника, призвели до залишення позовної зави Національної служби здоров`я України без розгляду.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій, ураховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду, дійшли правильного висновку про наявність у відповідача права заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи на підставі частини 5 статті 130 ГПК України.
При цьому, суди попередніх інстанцій правомірно зазначили, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, проте реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним як відповідача. Тобто, отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав був змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
У зв`язку з наведеним безпідставними є посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування частини 5 статті 130 ГПК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 640/1029/18, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 906/961/17, від 08.07.2020 у справі № 810/3711/18, у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 25.07.2019 у справі № 910/11310/18, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 26.05.2022 у справі № 905/460/21, від 01.11.2023 у справі № 905/85/23, від 06.06.2024 у справі № 905/1840/21, від 02.12.2024 у справі  № 904/217/24, від 25.04.2024 у справі  № 903/1079/23, від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі   № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22, від 10.10.2023 у справі № 907/636/20, від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі  № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі  № 922/2017/17, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20, від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23, оскільки висновки судів попередніх інстанції у справі, що розглядається, про те, що саме необґрунтовані дії позивача стали підставою для залишення його позовної заяви без розгляду, не суперечать, а відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у зазначених вище справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.
Частиною 1 статті 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Частиною 2 статті 126 ГПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшти розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частин 5 та 6 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі  № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин 6, 7 та 9 статті 129 цього Кодексу.
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічні висновки викладено в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом наведеної норми адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні положень Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Як установлено судами попередніх інстанцій, 22.01.2025 між адвокатом Іванюком О. О. та Лікарнею (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 22/2025 (далі - договір № 22/2025), відповідно до умов якого предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані з захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, зокрема, представляти права та законні інтереси клієнта у справі № 926/101/25 у Господарському суді Чернівецької області, Західному апеляційному господарському суді, Верховному Суді з усіма правами відповідача, які передбачені ГПК України (пункт 1.2). 
У пункті 4.2 договору № 22/2025 сторони погодили встановити розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги, передбаченої пункті 1.2 даного договору, у твердій грошовій сумі в розмірі 99   900,00 грн.
За надання правової (правничої) допомоги по пункту 1.2 договору в суді першої інстанції клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 50   000,00 грн. Оплата гонорару, встановленого цим пунктом, здійснюється у формі передоплати протягом 3-х робочих днів з моменту підписання договору (підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 договору № 22/2025).
Вартість гонорару визначена з урахуванням обов`язку адвоката щодо залучення до сумісного виконання доручення клієнта іншого адвоката згідно із пунктом 6.2 цього договору (пункт 4.4. договору № 22/2025 ).
Відповідно до пункту 6.2 договору № 22/2025 адвокатом Іванюком О. О. при наданні правової допомоги за цим договором залучено до сумісного надання правової допомоги адвоката Іванюк Б. О. на підставі партнерського договору  від 22.01.2025 № 1.
Відповідно до пункту 1.1 партнерського договору № 1 від 22.01.2025, укладеного між адвокатом Іванюком О. О. та адвокатом Іванюк Б. О., в порядку і на умовах, визначених цим договором, адвокат Іванюк О. О. залучає адвоката Іванюк Б. О. для надання професійної правничої допомоги клієнту, з яким адвокатом Іванюком О. О. укладено договір про надання правничої допомоги, а адвокат Іванюк Б. О. зобов`язується надати професійну правничу допомогу клієнту адвоката Іванюка О. О.  в необхідному обсязі.
З метою надання професійної правничої допомоги адвокат Іванюк Б. О. укладає з Клієнтом адвоката Іванюка О. О. окремий договір про надання правової допомоги з урахуванням вимог цього партнерського договору та договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Іванюком О. О. та клієнтом (пункт 1.3 партнерського договору).
Розрахунки за партнерським договором здійснюються шляхом сплати адвокатом Іванюком О. О. гонорару адвокату Іванюк Б. О. за надання професійної правничої допомоги клієнту. Сторони погодили встановити розмір гонорару адвоката Іванюк Б. О. за надання правової допомоги клієнту адвоката Іванюка О. О.  у розмірі 50% від гонорару, що сплачується клієнтом адвокату Іванюку О. О. (пункти 3.1, 3.2 партнерського договору). 
На виконання вимог пункту 1.3 партнерського договору, 23.01.2025 між адвокатом Іванюк Б. О. та Лікарнею (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 23-01/2025 (далі - договір № 23-01/2025), відповідно до умов якого предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, зокрема представляти права та законні інтереси клієнта у справі № 926/101/25 у Господарському суді Чернівецької області, Західному апеляційному господарському суді, Верховному Суді з усіма правами відповідача, які передбачені ГПК України.
Згідно з пунктами1.2-1.3 договору № 23-01/2025 вказаний договір укладено з урахуванням партнерського договору, укладеного між адвокатом Іванюком О. О. та адвокатом Іванюк Б. О., та не може суперечити його положенням.
Клієнт погоджується, що правова допомога із комплексного правового супроводу питання, пов`язаного із представництвом інтересів клієнта у справі № 926/101/25, надається адвокатом Іванюк Б. О., правовідносини з яким врегульовані цим договором, а також адвокатом Іванюком О. О., правовідносини з якою врегульовані договором № 22/2025.
У пунктах 4.1 - 4.3 договору № 23-01/2025 сторони погодили, що вартість наданої клієнту адвокатом правової допомоги включена у вартість правової допомоги, що визначена пунктом 4.1 договору № 22/2025, укладеного з адвокатом Іванюком О. О.
За цим договором у Клієнта не виникає додаткових обов`язків по оплаті адвокату правової допомоги, не визначених договором № 22/2025. Оплата за сумісно надану правову допомогу здійснюється клієнтом виключно на умовах, визначених договором про надання правової допомоги № 22/2025.
Представництво інтересів Лікарні у суді першої інстанції здійснювали адвокати Іванюк О. О. та Іванюк Б. О. на підставі ордерів на надання правничої допомоги.
Лікарня у відзиві на позовну заяву надала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 50 000,00 грн та зазначила, що докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом 5-ти днів після винесення судом рішення по суті справи. 
Подавши заяву про компенсацію здійснених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, Лікарня надала і докази на їх підтвердження, зокрема, акт приймання-передачі наданих послуг від 24.04.2025 та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Іванюком О. О.; акт приймання-передачі наданих послуг від 24.04.2025 та звіт наданих послуг адвокатом Іванюк Б. О.
Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Іванюком О. О., останнім були надані клієнту наступні послуги: вивчення матеріалів справи, ознайомлення з актом ревізії та додатком до нього, поясненнями третіх осіб; вивчення законодавства та судової практики; підготовка заперечення у справі № 926/101/25; участь у розгляді справи, присутність та виступи у судових засіданнях, які відбулися 11.02.2025, 12.03.2025, 17.03.2025, 02.04.2025, 24.04.2025.
Згідно зі звітом наданих послуг адвокатом Іванюк Б. О., останнім були надані клієнту наступні послуги: вивчення матеріалів справи, ознайомлення з актом ревізії та додатком до нього, поясненнями третіх осіб; вивчення законодавства та судової практики; підготовка відзиву на позовну заяву та додатків до нього у справі № 926/101/25; оплата послуг нотаріуса за посвідчення письмових пояснень ОСОБА_1, ОСОБА_2; участь у розгляді справи, присутність та виступи у судових засіданнях, які відбулися 11.02.2025, 12.03.2025, 17.03.2025, 24.04.2025.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, ураховуючи те, що позовна заява була залишена без розгляду у зв`язку з необґрунтованими діями позивача, оцінивши подані заявником докази на підтвердження понесених ним витрат, дійшов висновку про підтвердження відповідачем належними доказами заявленого розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, та беручи до уваги критерії реальності, співмірності та розумності розміру таких витрат, стягнув такі витрати з позивача на користь відповідача у розмірі 50 000,00 грн.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції дослідивши наявні у матеріалах справи докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, встановив, що заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн не відповідає критеріям обґрунтованості, є неспівмірним із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Отже, надавши оцінку поданим відповідачем доказам на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, ураховуючи конкретні обставин справи та вищенаведені критерії оцінки таких витрат, керуючись статтями 126, 129 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу до 15 000,00 грн, та відповідно правомірно частково задовольнив заяву Лікарні про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнув з Національної служби здоров`я України на користь Лікарні вказані витрати у розмірі 15 000,00 грн.
З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення заяви Лікарні про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та не вбачає порушення судом апеляційної інстанції положень процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваної постанови.
Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15-ц, у додатковій ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21, у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі  № 915/237/18, у додаткових постановах Верховним Судом у від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18 щодо необхідності суду враховувати критерії реальності, розумності, обґрунтованості та пропорційності при вирішенні питання про відшкодування понесених стороною витрат на професійну правничу допомогу, адже у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції  дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу саме внаслідок оцінки заявленої останнім до відшкодування суми відповідно до зазначених критеріїв.
Крім того, у справі № 285/5547/21 (постанова від 10.01.2024), зокрема, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанцій та залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд виходив із того, що докази подані на підтвердження розміру понесених стороною судових витрат були сформовані до ухвалення рішення суду першої інстанції, разом з тим зміст заяви відповідача не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. 
Натомість, у справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що докази понесених витрат, зокрема, акти приймання-передачі наданих послуг, були сформовані після постановлення судом першої інстанції ухвали про залишення позову без розгляду та подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення судом першої інстанції відповідного рішення, про що було зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву. 
Ураховуючи зазначене, правовідносини у справі № 285/5547/21 , на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, та справі, що розглядається, не є подібними з огляду на відмінні фактичні обставини справи, що формують зміст спірних правовідносин та зумовили ухвалення судами відповідних рішень. 
Наведене у сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи викладене, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги Національної служби здоров`я України без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ: 
1. Касаційну скаргу Національної служби здоров`я України залишити без задоволення. 
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 у справі № 926/101/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                        І. С. Берднік
Судді:                                                                                                         В. А. Зуєв
                                                                                                         І. С. Міщенко