УХВАЛА

11 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  906/1137/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" - адвоката Пішковцій О.В. (дов. від 03.09.2025 № 291-Д),
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" - не з`явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (далі  - Підприємство)
на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2025 (суддя Кравець С.Г.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 (головуючий суддя Розізнана І.В., судді: Павлюк І.Ю., Грязнов В.В.)
у справі № 906/1137/24
за позовом Підприємства
до товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" (далі - Товариство)
про стягнення 4 263 180,00 грн.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 03.09.2025 № 32.2-01/2156 у зв`язку із запланованим відрядженням судді Бенедисюка І.М., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №  906/1137/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і  Колос  І.Б.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Підприємство звернулося до суду з позовом до Товариства про стягнення 4  263  180,00 грн, з яких: 2  541  180,00 грн пені та 1  722  000,00 грн штрафу (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 13.01.2025, прийнятої судом).
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони № 21/2-338-VDK-24 від 15.06.2024 (далі - Контракт).
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.03.2025, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2025: позов задоволено частково; зменшено розмір пені до 1 184 490,00 грн та штрафу до 861 000,00 грн; стягнуто з Товариства на користь Підприємства 1  184  490,00 пені та 861 000,00 грн штрафу; в іншій частині позову відмовлено.
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані доведеністю обставин порушення відповідачем своїх зобов`язань за Контрактом, у зв`язку з чим позивачем правомірно нараховано неустойку. Оскільки до звернення Підприємства до суду з цим позовом Товариство здійснило часткову оплату пені на суму 172  200,00 грн, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Заявлення до стягнення пені у розмірі 2  368  980,00 грн та штрафу на суму 1  722  000,00 грн є правомірним, їх розрахунок є правильним. Водночас, розглянувши клопотання Товариства про зменшення заявленої неустойки на 99,9%, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на 50%.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції в частині відмови у задоволенні позову, Підприємство звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про  неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права, зокрема, частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, від 21.04.2021 у справі № 552/6997/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21, від 19.01.2024 у справі №  911/2269/22, від 09.06.2022 у справі № 910/8425/19, від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21.
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення про стягнення з Товариства на користь Підприємства 1 184 490,00 пені та 861 000,00 грн штрафу. В іншій частині рішення судів просить залишити без змін.
Узагальнено, за доводами скаржника, у спірних правовідносинах відсутні підстави для зменшення заявленої до стягнення суми неустойки. Суди попередніх інстанцій не врахували співвідношення балансу інтересів сторін та фактично нівелювали мету неустойки. У питанні зменшення неустойки судами також не враховано приписи статті 550 ЦК України та 216 ГК України, відповідно до яких право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків.
Від Товариства відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15.06.2024 Підприємство (замовник) і Товариство (постачальник) уклали Контракт, за умовами якого:
-  виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони (далі за Контрактом - товар), найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та в специфікації товарів (додаток 1 до Контракту) (далі за Контрактом - специфікація) для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом. Комплектність товару наведено в додатку 2 до контракту (пункт 1.1);
-  загальна вартість (ціна) товару за цим контрактом становить 24 600 000 (двадцять чотири мільйони шістсот тисяч) гривень 00 коп. Сторони визнають та підтверджують, що згідно з підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України операції з постачання товару за цим контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання визначаються шляхом укладання додаткової угоди до цього контракту у встановленому законодавством порядку (пункт 2.2);
-  сторони визнають та підтверджують, що вартість (ціна) товару за цим контрактом після його укладання не переглядається, окрім випадків, прямо передбачених законодавством України та цим контрактом. Істотні умови цього контракту не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, визначених пунктом 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року № 1178 (із змінами) (пункт 2.3);
-  датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами акта приймання-передачі товару за контрактом (пункт 3.4);
-  виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеного у специфікації (пункт 4.1);
-  у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (пункт 7.2);
-  контракт набирає чинності з дати укладання додаткової угоди про взяття бюджетних зобов`язань та діє до 31 грудня 2024 в частині виконання гарантійних зобов`язань - до повного виконання (пункт 11.1).
Контракт підписано представниками сторін та підписи скріплено печатками підприємств.
У Специфікації товарів, яка є додатком № 1 до Контракту, сторонами погоджено найменування товару, його кількість та вартість, яка становить 24 600 000,00 грн, а також строк поставки - 05.08.2024.
Додатковою угодою №1 від 21.06.2024 до Контракту сторонами змінено пункт 2.2 Контракту та викладено в такій редакції: Загальна вартість (ціна) товару за цим контрактом становить 24 600 000 (двадцять чотири мільйони шістсот тисяч) гривень 00 коп.
Сторони визнають та підтверджують, що згідно з підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України операції з постачання товару за цим контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість.
Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВК 2101150/11) у 2024 році становив 24 600 000 (двадцять чотири мільйони шістсот тисяч) гривень 00 коп.
У зв`язку із непоставкою Товариством товару у встановлений у Контракті термін, Підприємство направило відповідачу претензію за вих.№ 11/2-9598 від 12.08.2024 у якій посилаючись на прострочення строків поставки товару, нарахував неустойку за період з 06.08.2024 до 12.08.2024 в сумі 172 200,00 грн, яку просив сплатити на розрахунковий рахунок позивача.
Товариство 20.08.2024 на виконання зазначеної претензії сплатило Підприємству пеню в сумі 172 200,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1559 від 04.09.2024.
У подальшому, на виконання Контракту Товариство поставило товар на загальну суму 24 600 000,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі товару: №  1 від 14.11.2024 в кількості 170 компл. на суму 20 910 000,00 грн, №  3 від 06.12.2024 в кількості 30 компл. на суму 3 690 000,00 грн.
У зв`язку з невчасним здійсненням Товариством поставки товару за Контрактом в строк до 05.08.2024, Підприємство нарахувало Товариству 2 541 180,00 грн пені та 1  722  000,00 грн штрафу за несвоєчасну поставку товару згідно з його умовами.
Відповідач доказів сплати позивачу в повній мірі нарахованих штрафних санкцій не надав, що і слугувало підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі.
Верховний Суд зазначає, що скаржник не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині розміру стягнення штрафних санкцій (висновками судів щодо наявності підстав для їх зменшення на 50%).
Так, позивач просив стягнути з відповідача 2 541 180,00 грн пені та 1 722 000,00 грн штрафу відповідно до наданого ним розрахунку на підставі пункту 7.2 Контракту, за умовами якого, у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині виходили з того, що обставини укладення між сторонами Контракту та його неналежного виконання відповідачем підтверджено матеріалами справи, а нарахування позивачем, зокрема, пені та штрафу за порушення строків оплати поставленого та спожитого природного газу здійснено правильно. За вирахуванням сплаченої Товариством суми пені, до звернення Підприємства до суду з цим позовом, з Товариства на користь Підприємства підлягають стягненню 2  368  980,00 пені та 1  722  000,00 грн штрафу.
Водночас у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено клопотання про зменшення заявлених до стягнення пені та штрафу на 99,9% на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.
Відповідно до статті 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Надаючи оцінку наявності підстав для зменшення заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, суди попередніх інстанцій врахували те, що:
-  відповідач до закінчення строку поставки партії товару, листом від 24.06.2024 № 27, повідомляв та просив позивача про продовження строків поставки товару. Тобто, передбачаючи можливість затримки поставки, у зв`язку із необхідністю поставки різними логістичними шляхами з країни-виробника (Китай), завбачливо повідомляв про ці обставини;
-  відповідач був включений до списків ризикових платників податків і блокування податкових накладних додатково призводило до розриву угод з контрагентами відповідача, що вплинуло на виконання ним своїх зобов`язань за Контрактом;
-  постачання товару за Контрактом здійснювалося відповідачем без авансування і відповідач свої зобов`язання за Контрактом фактично виконав у повному обсязі;
-  стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час воєнного стану може призвести до негативних наслідків для господарської діяльності Товариства, яке є постачальником необхідної/специфічної військової продукції по інших державних замовленнях;
-  зменшення суми штрафних санкцій на 50% є співмірним в контексті інтересів обох сторін.
Апеляційний суд додатково врахував наступні доводи Товариства:
-  виконання укладеного Контракту не зводиться до оплати необхідного товару безпосередньо виробнику, а у подальшому передання його Підприємству, оскільки даний товар закупляється через посередників у країнах Європи та Азії, які мають у себе необхідний товар або здатні забезпечити його поставку у декілька партій протягом певного періоду;
-  процес виконання Контракту зі специфічним товаром, що обумовлено політикою країни виробника щодо його імпорту, є вкрай складним та багатоетапним, при цьому виконання умов даного договору безпосередньо стосується й третіх осіб контрагентів;
-  співпраця із банківськими установами у питанні оплати інвойсу, виставленого посередником, також має ряд складних моментів, оскільки банк вбачає у контрагентів відповідача не виробника даного товару, а тому у нього виникає ряд проблем, які уповільнюють процес виконання зобов`язання. До цього процесу підключається фінансовий моніторинг, мета якого запобігти відмиванню доходів відповідачем (процес перерахування коштів іноземним компаніям займає значну кількість часу);
-  довготривалий процес погодження зовнішньоекономічного контракту у банку;
-  постійна зміна логістичних шляхів тощо.
За таких обставин суди попередніх інстанцій виснували наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій, однак не на 99,9%, як просив відповідач, а на 50%.
Натомість Підприємство не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про неправильне застосування судами норм частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 09.05.2024 у справі №  923/77/22, від 21.04.2021 у справі № 552/6997/19, від 04.02.2020 у справі №  918/116/19, від 15.06.2022 у справі №  922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №  910/18718/21, від 19.01.2024 у справі №  911/2269/22, від 09.06.2022 у справі №  910/8425/19, від 15.06.2022 у справі №  922/2141/21, від 02.11.2022 у справі №  910/14591/21.
Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №  233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України у подібних правовідносинах, викладених у низці постанов Верховного Суду, колегія суддів виходить з такого.
На підставі частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, у тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу/пені). Висновок щодо застосування цих норм права в контексті наявності права суду зменшувати розмір пені, штрафних санкцій тощо, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (такий висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Зокрема, Верховний Суд зазначав, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Верховний Суд також звертається до правових висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Верховний Суд також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
Так, у постанові від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, на яку посилається скаржник, у питанні застосування судами положень частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України Верховний Суд виснував, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені цими нормами щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язанням боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
У постанові Верховного Суду від 21.04.20212 у справі № 552/6997/19 зроблено висновок про те, що по своїй суті неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язанням та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язанням. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язанням. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язанням. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як "забезпечення зобов`язанням", "порушення зобов`язанням.
У постановах від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 15.06.2022 у справі №  922/2141/21 та від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 Верховний Суд, зокрема, виснував, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язанням, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
У постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати.
У постановах від 09.06.2022 у справі № 910/8425/19, від 15.06.2022 у справі №  922/2141/21, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21 Верховний Суд, у питанні зменшення штрафних санкцій, серед іншого, звертав увагу на те, що у правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором. Зокрема, невиконання, порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому та на репутацію Міністерства оборони України.
Оцінюючи доводи скаржника про неврахування наведених висновків Верховного Суду, колегія суддів першочергово враховує те, що в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій правовідносини у кожному спорі про їх стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних фактичних обставин, які встановлені у справі та якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
При цьому, аналіз висновків, зроблених судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі щодо зменшення пені та штрафу, не свідчить про їх невідповідність висновкам щодо застосування статей 551 ЦК України та 233 ГК України, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі. Ці висновки (щодо наявності/відсутності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій) не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених у кожній конкретній справі. Зокрема, у наведених скаржником справах та у справі, рішення в якій переглядаються, судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення.
Колегія суддів повторно наголошує, що висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України у наведених вище справах є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) в залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Крім того Верховний Суд у перелічених справах також не формулював висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру неустойки так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним, а тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції.
У справі, що розглядається (№ 906/1137/24) суди попередніх інстанцій, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням встановлені обставини і подані докази, з урахуванням розумного балансу інтересів сторін, визнали підстави для зменшення штрафу та пені на 50% достатніми. Тобто суди у цій справі реалізували свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, статтею 233 ГК України, та, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини і докази у справі, дійшли висновку про доведення відповідачем наявності виняткових обставин та, відповідно, підстав для часткового зменшення штрафу та пені на 50%, а не повного звільнення відповідача від них, як необґрунтовано зазначає скаржник у касаційній скарзі.
При цьому суди навели достатні аргументи і мотиви з яких вони виходили, зменшуючи розмір заявлених до стягнення штрафу та пені. Водночас Верховним Судом не вбачається, що сторони надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи та/або встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів. Крім того суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 ГПК України до переоцінки доказів вдаватись не може.
У свою чергу, в означених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України. Отже, застосування судами означених норм матеріального права у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому означені скаржником справи є неподібними зі справою, що розглядається за змістовним критерієм.
Натомість справи, на які посилається скаржник, лише демонструють очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які бралися судами до уваги у вирішенні питання зменшення неустойки і враховані Верховним Судом під час прийняття постанов за наслідками перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України та які не можуть вважатися подібними з фактичними обставинами, що встановлені судами у справі, яка розглядається.
Отже, касаційна інстанція встановила, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених вище постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 906/1137/24.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2025 (в оскаржуваній частині) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі №  906/1137/24.
Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі №  906/1137/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                         І. Булгакова

Суддя                                                                                                        Ю. Власов

Суддя                                                                                                         І. Колос