ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/12561/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковський О. В. - головуючий, Погребняк В. Я., Рогач Л. І., 

за участю секретаря судового засідання Громак В. О. 

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Красилівський агрегатний завод"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 
та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2025 (в частині задоволення первісного позову)
у справі за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний проектний інститут" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красилівський агрегатний завод" 
про стягнення грошових коштів
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Красилівський агрегатний завод" 
до Державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний проектний інститут"
про стягнення грошових коштів

Учасники справи: 
позивач за первісним позовом: Дудченко С. М.;
відповідач за первісним позовом: не з`явився; 
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1.          11.10.2024 до Господарського суду міста Києва від Державного підприємства Міністерства оборони України (далі - ДП) "Центральний проектний інститут" надійшов позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Красилівський агрегатний завод" заборгованості (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) у загальній сумі 1853308,48 грн, яка включає в себе 1319813,20 грн основного боргу, 118931,24 грн інфляційних втрат, 31406,37 грн 3% річних та 383157,67 грн пені.
1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним з позивачем договором № 6т від 16.03.2024 в частині дотримання порядку і строків здійснення оплати виконаних робіт.
1.3.           13.11.2024 від ТОВ "Красилівський агрегатний завод" надійшла зустрічна позовна заява про стягнення з ДП "Центральний проектний інститут" на користь ТОВ "Красилівський агрегатний завод" штрафних санкцій за договором № 6т від 16.03.2024 у загальному розмірі 698333,42 грн.
1.4.          Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДП "Центральний проектний інститут" не виконало належним чином зобов`язання за договором № 6т від 16.03.2024 в частині своєчасного виконання робіт, у зв`язку з чим ТОВ "Красилівський агрегатний завод" відповідно до пункту 6.1 договору нарахувало 698333,42 грн пені за вказане порушення. 

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2025 у справі № 910/12561/24, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025, задоволено повністю як первісний, так і зустрічний позови. 
2.2.          Вказані судові рішення мотивовані тим, що заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими та документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню. 

3. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій (щодо первісного позову)
3.1.          16.03.2024 між позивачем за первісним позовом (виконавець) та відповідачем за первісним позовом (замовник) було укладено договір № 6т (далі - Договір) на виконання робіт з виготовлення проектної документації. За умовами Договору передбачалося, що проектна документація розробляється в дві стадії - "Проєкт" та "Робоча документація". 
3.2.          Згідно з пунктами 2.1-2.3 Договору сторони погодили, що договірна ціна робіт  є динамічною і становить 11 638 890,40 грн (з ПДВ). Договірна ціна не може бути перевищена виконавцем без узгодження із замовником. Всі зміни договірної ціни робіт вносяться шляхом укладення додаткової угоди.
3.3.          Порядок здійснення розрахунків визначений у п.2.4 Договору, відповідно до якого:
1) після підписання договору протягом 5 банківських днів замовник сплачує аванс у розмірі 30% від вартості робіт з виготовлення проектної документації, що становить 3491667,12 грн; 
2) після підписання виконавцем договору з експертною організацією на проходження експертизи укладається додаткова угода № 1 до договору і замовник протягом 5 банківських днів оплачує вартість експертизи;
3) решту вартості робіт, що становить 8147223,28 грн замовник сплачує після отримання позитивного експертного висновку та повного комплекту проектної документації протягом 5 банківських днів від дати підписання обома сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт.
3.4.          В розділі 3 Договору визначено порядок приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до якого за підсумками виконання робіт - етапів виконавець направляє замовнику підписаний зі свого боку Акт здачі-приймання виконаних робіт у двох примірниках. В Актах виконавець вказує перелік виконаних робіт, а також їх вартість і суму до оплати. Замовник приймає виконані роботи та підписує у встановленому порядку Акти. У разі отримання виконавцем вмотивованої відмови замовника від прийняття проектної документації сторонами складається Акт з переліком недоліків, недоробок і термінів їх усунення виконавцем. 
3.5.           15.05.2024 сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору, за змістом якої дійшли згоди внести зміни до п.2.3, 2.4 Договору в частині визначення договірної ціни у розмірі 11818224,40 грн (в тому числі ПДВ - 1969704,07 грн).
3.6.          Відповідно до умов Договору позивач за первісним позовом виконав, а відповідач прийняв роботи на загальну суму 11818224,40 грн, про що сторонами складено та підписано без жодних зауважень акти здачі-приймання виконаних робіт № 20 від 31.05.2024, № 21 та № 26 від 30.06.2024.
3.7.          Відповідач за первісним позовом частково та з порушенням встановлених Договором строків здійснив розрахунок за виконані позивачем роботи, перерахувавши грошові кошти у загальному розмірі 10 498 411,20 грн згідно з платіжними дорученнями № 1365 від 03.04.2024 на суму 3491667,12 грн, № 132156 від 08.07.2024 на суму 5000000 грн, № 132464 від 07.08.2024 на суму 2006744,08 грн.
3.8.          Сума невиконаного відповідачем за первісним позовом зобов`язання з оплати виконаних позивачем за Договором робіт становить 1319813,20 грн, на яку позивачем здійснено нарахування пені відповідно до умов пункті 6.3 Договору у сумі 383157,67 грн, а також згідно з положеннями статті 625 Цивільного кодексу України нараховано інфляційні втрати у сумі 118931,24 грн та 31406,37 грн 3% річних.
3.9.          Відповідач за первісним позовом у відзиві просив місцевий господарський суд зменшити заявлені позивачем до стягнення 3% річних та інфляційні втрати на 100%, але у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. 

4. Короткий зміст касаційної скарги
4.1.           18.07.2025 відповідач за первісним позовом звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2025 у цій справі в частині задоволення первісного позову, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову в частині стягнення 1 319 813,20 основного боргу, зменшити заявлені до стягнення суму пені на 95% а також 3% річних та інфляційних витрат з врахуванням повної оплати боргу 07.08.2024.

5. Узагальнені доводи касаційної скарги
5.1.          На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 629 Цивільного кодексу (далі - ЦК) країни, що в свою чергу призвело до незастосування судами до правовідносин сторін норм частини першої статті 203, частини першої та другої статті 215, статей 217, 599 ЦК України, пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". 
5.2.          Скаржник вважає, що необхідність формування єдиної правоустановчої практики застосування у подібних правовідносинах статті 629 ЦК України зумовлено необхідність унеможливлення випадків безпідставного збільшення ціни робіт з виготовлення проектної документації всупереч позитивного висновку експертизи та відповідно безпідставних витрат бюджетних чи державних коштів. 
5.3.          Також скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 233 Господарського кодексу (далі - ГК) України та статті 551 ЦК України, викладених у постановах від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, а також у постанові від 21.02.2018 у справі № 916/446/18 щодо виникнення зобов`язання з оплати робіт саме за фактом їх виконання, а не у зв`язку з підписанням акту приймання-передачі робіт.

6. Позиція інших учасників щодо касаційної скарги
6.1.          Позивач за первісним позовом у відзиві заперечував проти касаційної скарги, просив Суд залишити ухвалені судами попередніх інстанцій рішення в оскаржуваній частині без змін, а касаційну скаргу без задоволення, зазначаючи наступне:
- твердження в касаційній скарзі про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду про застосування норм права, викладених у постановах по справах № 910/8725/22 та № 914/3231/16, є безпідставними, адже спірні правовідносини у названих справи та у справі, що переглядається не є подібними;
- питання зменшення розміру неустойки відповідно до статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України охоплюються дискрецією суду і кожного разу вирішуючи питання наявності чи відсутності підстав для зменшення розміру неустойки суд виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій. Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22;
- відповідачем у відзиві на первісний позов було заявлено клопотання лише щодо зменшення розміру додатково нарахованих коштів на підставі статті 625 ЦК України, яке було залишено судом без задоволення у зв`язку з неможливістю зменшення відповідних сум, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24;
- застосування до відповідача неустойки за первісним позовом здійснено з дотриманням принципу розумності та справедливості. До того ж, присуджена до стягнення за зустрічним позовом на користь пеня істотно перевищує розмір пені, стягнутої за первісним позовом;
- з відкритих джерел інформації, зокрема з Єдиного державного реєстру судових рішень, не вдалося встановити існування постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 916/446/18, на яку міститься посилання в касаційній скарзі;
- посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування статті 629 ЦК України та незастосування частини першої статті 203, частини першої та другої статті 215, статей 217, 599 ЦК України, пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" за своїм змістом зводяться до незгоди з умовами укладеного між сторонами договору, якими передбачена можливість підвищення його ціни та застосуванням судами попередніх інстанцій положень статті 629 ЦК України, яка встановлює обов`язковість договору;  
- незгода відповідача з окремими угодами договору після належного узгодження усіх істотних умов цього правочину і підписання додатків до нього, що формують договірну ціну, а також належного прийняття виконання за цим договором, свідчить про суперечливу поведінку, а отже грубе порушення принципу добросовісності;
- в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України.

7. Касаційне провадження
7.1.          Ухвалою Верховного Суду від 28.07.2025 касаційну скаргу відповідача за первісним позовом на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2025 у справі № 910/12561/24 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання Суду доказів наявності у представника скаржника повноважень на підписання скарги.
7.2.          29.07.2025 до Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків з доданими до неї доказами наявності у представника ТОВ "Красилівський агрегатний завод" повноважень на підписання скарги.
7.3.          Ухвалою Верховного Суду від 29.07.2025 відкрито касаційне провадження за вищезгаданою касаційною скаргою та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 04.09.2025 - 15:00.
7.4.          В судовому засіданні 04.09.2025 представник позивача підтримав свою позицію по суті спору та аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, просив Суд залишити касаційну скаргу без задоволення. 
7.5.          Скаржник явку свого представника не забезпечив, про поважність причин нез`явлення Суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу не надходило. 
7.6.                    Враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю відповідача за первісним позовом, який не забезпечив явку свого представника.

8. Позиція Верховного Суду 
8.1.          Касаційний перегляд ухвалених у цій справі судових рішень здійснюється лише щодо первісного позову, оскільки в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржені.
8.2.          Позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням інфляційної складової боргу, 3% річних і пені, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним з позивачем Договором.
8.3.          Місцевий господарський суд задовольнив первісний позов, зазначивши про те, що наявними у справі доказами підтверджуються доводи позивача стосовно здійснення відповідачем часткового розрахунку за виконані по Договору роботи та з порушенням встановлених Договором строків проведення відповідної оплати. У зв`язку з простроченням відповідача у позивача виникло право нарахувати на суму заборгованості пеню відповідно до пункту 6.1 Договору, інфляційні втрати та 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України.
8.4.          Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду щодо обґрунтованості вимог первісного позову та залишив ухвалене судове рішення в цій частині без змін.           
8.5.          За змістом наведеного у касаційній скарзі обґрунтування відповідач за первісним позовом доводить, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення відносно вимог первісного позову, допустили неправильне застосування норм матеріального права та не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо передумов для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій (пені). Крім того, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статті 629 ЦК України (пункти 5.1 -5.3 цієї постанови).
8.6.          Переглянувши оскаржувані судові рішення у касаційному порядку, враховуючи визначені ГПК України межі перегляду, суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків.
8.7.          Згідно з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами між сторонами було укладено Договір, умовами якого передбачалося виконання позивачем за первісним позовом робіт з виготовлення проектної документації. 
8.8.          Вартість робіт, погоджена сторонами у Договорі, становила 11638890,40 грн і вона є динамічною, тобто може бути змінена шляхом укладення додатковї угоди до Договору. 
8.9.          Згідно з пунктом 2.4 Договору сторони передбачили поетапну оплату вартості робіт (сплата авансу у розмірі 30% від вартості робіт, оплата вартості експертизи та остаточний розрахунок). 
8.10.          В подальшому сторони дійшли згоди стосовно коригування договірної ціни шляхом її збільшення до 11818224,40 грн (в тому числі ПДВ) та внесення відповідних змін до Договору, про що було укладено додаткову угоду № 1 від 15.05.2024.
8.11.          Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
8.12.          Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
8.13.          Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
8.14.          За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
8.15.          Положеннями статей 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
8.16.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до умов Договору позивач за первісним позовом виконав, а відповідач прийняв роботи на загальну суму 11818224,40 грн, про що сторонами було складено та підписано без жодних зауважень акти здачі-приймання виконаних робіт № 20 від 31.05.2024, № 21 та № 26 від 30.06.2024.
8.17.          В свою чергу відповідач за первісним позовом перерахував позивачеві грошові кошти у загальній сумі 10498411,20 грн.
8.18.          При цьому, виходячи з умов пункту 2.4 Договору, відповідач мав сплатити позивачеві аванс в розмірі 30% вартості робіт у сумі 3491667,12 грн в строк до 23.03.2024, але відповідні кошти перерахував лише 03.04.2024, тобто з порушенням обумовленого у Договорі строку.
8.19.          Щодо оплати решти вартості виконаних робіт, то оскільки Акт здачі-приймання проектних робіт підписано сторонами 30.06.2024, відповідач за первісним позовом мав розрахуватися з позивачем в строк до 05.07.2024. Однак відповідач перерахував позивачеві кошти лише частково, а саме: 5000000 грн сплачено 08.07.2024 та 2006744,08 грн сплачено 07.08.2024, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями та банківськими виписками.
8.20.          Відповідно сума невиконаного відповідачем за первісним позовом  грошового зобов`язання за укладеним з позивачем Договором становить                1319813,20 грн і докази погашення вказаної заборгованості відсутні. 
8.21.          Заперечуючи висновки судів попередніх інстанцій про доведеність обставин наявності основного боргу у сумі 1319813,20 грн, скаржник серед іншого стверджує про помилкове підписання ним як додаткової угоди № 1 від 15.05.2024, так і актів приймання виконаних робіт, та вважає, що суди попередніх інстанцій мали застосувати до правовідносин сторін, зокрема, норми статей 203, 215, 217 ЦК України, якими врегульовані питання щодо підстав та наслідків недійсності правочину (його окремих частин).
8.22.          З цього приводу колегія суддів зазначає, що  під час розгляду справи судами попередніх інстанцій скаржником не заявлялися вимоги про визнання недійсним Договору повністю або його окремої частини, не наводилися обставини, які б свідчили про недійсність укладеного між сторонами правочину, та вказані обставини не були.
8.23.          Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1)   розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5)   недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
8.24.          В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (близька за змістом правова позиція наведена у постанов Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 910/21146/21).
8.25.          У даному конкретному випадку скаржником не спростовано правомірність укладеного з позивачем за первісним позовом правочину, тому, враховуючи встановлені в оскаржуваних судових рішеннях обставини даної справи (зокрема, виконання позивачем обумовлених Договором робіт та їх прийняття відповідачем шляхом підписання актів здачі-приймання без жодних зауважень щодо результатів виконаних робіт та/або вказаної в Актах приймання вартості цих робіт, часткова оплата відповідачем виконаних робіт з порушенням обумовлених в Договорі строків), колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо допущеного скаржником прострочення виконання грошового зобов`язання перед позивачем та наявності боргу з оплати виконаних робіт у сумі 1319813,20 грн.
8.26.          Протилежні доводи відповідача направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що до повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України не входить.
8.27.          Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.02.2018 у справі № 916/446/16, щодо виникнення зобов`язання з оплати робіт саме за фактом їх виконання, а не у зв`язку з підписанням акту приймання-передачі робіт, відхиляється колегією суддів, оскільки за наведеним у касаційній скарзі обґрунтуванням вказані доводи зводяться до заперечень вартості виконаних позивачем за первісним позовом робіт, погодженої сторонами у додатковій угоді № 1 від 15.05.2024, яка наразі є дійсною, а тому підлягає виконанню. Крім того, сплачена відповідачем сума грошових коштів у розмірі 10498411,20 грн, яку він вважає реальною вартістю виконаних позивачем за Договором робіт, не узгоджується ані з договірною ціною, вказаною у додатковій угоді № 1 від 15.05.2024, ані безпосередньо погодженою ціною в самому Договорі.
8.28.          Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
8.29.          Умовами пункту 6.3 Договору передбачена відповідальність замовника у випадку здійснення несвоєчасних розрахунків з виконавцем у вигляді нарахування пені в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення.
8.30.          Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
8.31.          Судами попередніх інстанцій перевірено правильність здійсненого  позивачем за первісним позовом розрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних і встановлено його арифметичну правильність. 
8.32.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій в названій частині вимог, зазначаючи про неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, викладених у постановах від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, щодо зменшення заявленої до стягнення неустойки (пені).
8.33.          З цього приводу колегія суддів зазначає, що за змістом статей 233 ГК України та 551 ЦК України суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
8.34.          При цьому право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
8.35.          Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.
8.36.          Неодноразово у своїх постановах Верховний Суд наголошував, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19; від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
8.37.          Крім того, застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №   917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20).
8.38.           Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положенням статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
8.39.          Об`єднана палата також зазначила, що, враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, це виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
8.40.           Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №   911/952/22 (пункт 159) зазначила про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій
8.41.          Окрім наведеного, проаналізувавши висновки, які викладені у вказаних скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22 та від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, колегія суддів зазначає, що такі висновки виокремлені скаржником із контексту судових рішень, без урахування предмету і підстав спору, досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин, тому в цій частині доводи касаційної скарги відхиляються Судом як безпідставні.
8.42.          Відносно доводів скаржника щодо зменшення заявлених до стягнення позивачем за первісним позовом інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що в цій частині відповідні нарахування, здійснені на підставі статті 625 ЦК України не підлягають зменшенню.
8.43.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) (пункти 117, 118, 126) зазначила про те, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
8.44.          Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22.
8.45.          Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
8.46.          Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені вищезгаданою нормою, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 629 ЦК України у подібних правовідносинах і вказує на необхідність формування практики застосування цієї статті метою  унеможливлення випадків безпідставного збільшення ціни робіт з виготовлення проектної документації всупереч позитивного висновку експертизи та відповідно безпідставних витрат бюджетних чи державних коштів. 
8.47.          Колегія суддів зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №   908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №   916/1828/22, від 30.05.2023 у справі №   918/707/22, від 23.05.2023 у справі №   910/10442/21, від 12.11.2020 у справі №   904/3807/19.
8.48.          Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №   916/1828/22, від 30.05.2023 у справі №   918/707/22, від 18.05.2023 у справі №   927/1177/21, від 04.04.2023 у справі №   902/311/22.
8.49.          З наведеного у касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, вбачається, що по своїй суті аргументи скаржника в цій частині зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо обов`язковості виконання умов укладеного сторонами Договору з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 15.05.2024.
8.50.          Вказані у касаційній скарзі доводи в частині відсутності висновку Верховного Суду фактично зводяться до заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої оцінки доказів у справі, що не може вважатися належним обґрунтуванням доведення необхідності у формуванні відповідного висновку Верховного Суду.
8.51.          Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.
8.52.          До того ж встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
8.53.          Заявник, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не наводить достатніх доводів та мотивів, які б надали можливість сформувати висновок Верховного Суду.
8.54.          Відхиляючи доводи скаржника, Суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
8.55.          Підсумовуючи викладене у цій постанові, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій в частині первісного позову прийнято обґрунтовані рішення, що не спростовано наведеними у касаційній скарзі аргументами.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
9.2.          За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
9.3.          Враховуючи наведене у касаційній скарзі, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення первісного позову відсутні і касаційна скарга задоволенню не підлягають.
8.4.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Красилівський агрегатний завод" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 та рішення  Господарського  суду  міста Києва від 30.01.2025 у справі № 910/12561/24 в частині задоволення первісного позову залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                            О. В. Васьковський

Судді                                                                                В. Я. Погребняк
                                                                                
                                                                                Л. І. Рогач