УХВАЛА

23 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/2921/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,
за участю  секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
позивача -  не з`явився
відповідача - Пащенко М. В. (самопредставництво)
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремелектро"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2025
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремелектро"
до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
про визнання незаконним і скасування рішення. 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кремелектро" (далі - ТОВ  "Кремелектро", позивач) звернулося до суду з позовною заявою до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - відділення АМК, відповідач), в якій просить суд визнати недійсним та скасувати в частині, що стосується ТОВ "Кремелектро" рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 24.07.2024 у справі № 7/01- 132-21 (далі - рішення АМК).

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на неповне з`ясування відділенням АМК обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, які викладені у рішенні АМК,    обставинам справи.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.02.2022 (суддя Трофімов І. В.) позов задоволено.  Визнано недійсним та скасовано рішення АМК в частині, що стосується ТОВ "Кремелектро".

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 (колегія суддів: Стойка О. В., Істоміна О. А., Попков Д. О.) рішення  Господарського суду Харківської області від 05.02.2022  у справі скасовано. 

Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "Кремелектро" до Східного міжобласного територіальне відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення АМК в частині, що стосується ТОВ  "Кремелектро" - відмовлено.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано з посиланням на недоведеність підстав, визначених статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №   2210-III), для визнання недійсним та скасування рішення АМК в оскаржуваній частині.

ТОВ   "Кремелектро", не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанції, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить постанову апеляційного господарського суду скасувати і залишити рішення місцевого суду в силі.

Касаційна скарга ТОВ   "Кремелектро" (з урахуванням заяви про усунення недоліків) подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої   статті 287 ГПК України   підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою   статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 ГПК України   у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої   статті 296 ГПК України   суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 цього Кодексу   судом встановлено, що   висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19. 

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що    на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке. 

Позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права, а саме:
- статтю 8, 129 Конституції України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 910/9448/24;
- пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 5 ГПК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 922/331/2.

Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду у справі від 29.05.2018 № 917/1424/17 та в ухвалі від 16.06.2020 у справі № 910/13158/19.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

У справі, яка переглядається (№ 922/2921/24), судом апеляційної інстанцій встановлено, зокрема, таке.

Відділення АМК 24.07.2024 прийняла рішення, пунктом 1 резолютивної частини якого постановила визнати, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Валетта Груп" та ТОВ "Кремелектро" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час підготовки конкурсних пропозицій та участі у процедурі закупівлі "Труби сталеві безшовні, відводи сталеві цільнотянуті та фланці сталеві (ДК 021:2015:44160000-9: Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби)", проведеної КП "Теплоенерго" (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro": UA-2020-02-24- 000793-b).

За порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини рішення АМК, згідно з пунктом 3 резолютивної частини рішення, на позивача накладено штраф у розмірі 68 000 грн. 

Апеляційний господарський суд досліджуючи обставини зазначив про те, що суд першої інстанції не надавав оцінку саме сукупності зазначених обставин, яка свідчить про вчинення учасниками антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю. Судова колегія погодилася з доводами відповідача, що поведінка учасників є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону № 2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що наведені фактичні обставини свідчить про те, що у період підготовки і участі у торгах, учасники (позивач та ТОВ "Валетта Груп") мали спільні господарські відносини, що створює передумови для узгодження своєї поведінки, обміну інформацією та, як наслідок, усунення конкуренції між ними. Підтверджено синхронність дій учасників, які полягали у вчиненні систематично, протягом тривалого часу (до та під час проведення торгів) однакових дій з використанням одних і тих же ІР адрес, в одні і ті ж дні і в послідовний час, з незначною різницею в хвилинах. Така синхронність дій не може бути випадковим збігом та свідчить про спільну діяльність, координацію дій, обізнаність з діями один одного.

Крім того, властивості файлів є унікальними вхідними даними про електронний документ та відрізняються залежно від автора файлу, обладнання, яке використовується для виготовлення скан-копій документів, програмних засобів, що використовуються для конвертації цих документів у формат "PDF", та інших параметрів, однак у даному випадку виробник завантажених фалів був один- www.ilovepdf.com , тобто завантажені файли мали однакові властивості та дату їх створення.

Апеляційний господарський суд зазначив про те, що відповідно до інформації, розміщеної в системі "Prozorro", ТОВ "Валетта Груп" отримало банківську гарантію від 25.03.2020 № 5713/20-ТГ в АТ "БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ". Листом від 28.02.2024 № 05-2/02/697 АТ "БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ" підтверджується, що 25.03.2020 ТОВ "ВАЛЕТТА ГРУП" перерахувало на рахунки АТ "БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ" суму 3 750,00 грн за комісійну винагороду за надання Банківської гарантії № 5713/20-ТГ.

За змістом інформації від АТ "ОТП БАНК" від 04.05.2020 № 12-4-13/6685-БТ в зазначений день на рахунку ТОВ "Валетта Груп" 25.03.2020 вхідний залишок становив 725,90 грн, який не був достатнім для оплати за користування послугами електронного майданчика та за комісійну винагороду за надання Банківської гарантії № 5713/20-ТГ.

Відповідно до банківських виписок по рахунку ТОВ "Валетта Груп" у АТ "ОТП БАНК" 25.03.2020 ТОВ "ВАЛЕТТА ГРУП" отримало від ТОВ "Швейна фабрика "ЛІДЕР" 7 000,00 грн (як часткове повернення поворотної безвідсоткової фінансової допомоги згідно договору № 5 від 28.02.2020), з яких наступним платежем ТОВ "Валетта Груп" внесло кошти на рахунки:

- ТОВ "ДЕРЖЗАКУПІВЛІ.ОНЛАЙН" відповідно до призначення платежу: "згідно з додатком № 4198591703122018-27/12" (мова оригіналу) у сумі 3 420,00 грн;
- АТ "БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ" відповідно до призначення платежу: "комісійна винагорода за надання банківської гарантії згідно Договору №   5713/20-ТГ від 24 березня 2020року" (мова оригіналу) у сумі 3 750,00 грн.

Апеляційний господарський суд зазначив про те, що, враховуючи, що ТОВ  "ШВЕЙНА ФАБРИКА "ЛІДЕР" була пов`язана з позивачем відносинами контролю, сплата ТОВ "Валетта Груп" за послуги електронного майданчика та комісійної винагороди за надання банківської гарантії саме з отриманих від зазначеної особи коштів - не може бути випадковим збігом обставин, а свідчить про узгодження дій учасників торгів.

Наявність тісних господарських правовідносин між позивачем та ТОВ  "Валетта Груп" з наданням один одному безвідсоткової фінансової допомоги само по собі не є порушенням умов господарської діяльності, проте така взаємна фінансова підтримка з урахуванням забезпечення особою, що пов`язана відносинами контролю з позивачем, оплати іншому учаснику за користування послугами електронного майданчика та за комісійну винагороду за надання банківської гарантії- свідчить про єдність їх інтересів, узгодження дії та відсутність змагання під час участі в торгах.

Враховуючи наведені обставини і їх сукупності, судова колегія апеляційного суду дійшла висновку, що позивач та інший учасник при підготовці до участі та участі у торгах (тендерах) торгах UA-2020-02-24-000793-b щодо закупівлі: "Труби сталеві безшовні, відводи сталеві цільнотянуті та фланці сталеві (ДК 021:2015:44160000-9: Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби)", діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою всупереч вимогам Закону України "Про публічні закупівлі".

Судом апеляційної інстанції перевірено відповідність змісту оспорюваного рішення АМК та встановлено через призму приписів статті 59 Закону 2210-III відсутність підстав для визнання його недійсним.

Водночас у справі № 910/9448/24, на неврахування висновків яких посилається скаржник, предметом спору є вимоги про визнання недійсним рішення АМК, оформлене листом від 17.06.2024 № 126-25/01-6061е "Про розгляд листів", про відмову у залученні Товариства до участі у розгляді справи про концентрацію № 126-25/10-23-ЕК. Позов обґрунтовано тим, що дії учасників концентрації суттєво зачіпають економічні інтереси позивача та здійснення заявленої концентрації матиме негативний вплив на його діяльність, тому позивач має бути залучений у якості третьої особи у справі про концентрацію. Статус третьої особи позивачу потрібен для можливості реалізації свого права на захист власних економічних інтересів. 

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 16.04.2024 №  922/331/2, то Суд зазначає, що з даних комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" та з Єдиного державного реєстру судових рішень відсутня постанова Верховного Суду за вказаним номером та від вказаної дати. Натомість, наявна постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №922/331/23 (постанова КГС ВС "Щодо права акціонера брати участь в управлінні товариством у разі арешту акцій у кримінальному провадженні та передачі активів в управління Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів"), водночас у ній відсутні висновки, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Щодо постанови Верховного Суду у справах № 917/1424/17 (постанова від 29.05.2019), на яку посилається скаржник, то в предметом перегляду було визнання недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-ІІІ.

Верховний Суд виходить з того, що вказана справи і ця справа, яка розглядається є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання частково недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачами порушення законодавства про захист економічної конкуренції), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону№ 2210-ІІІ. Проте в означенійї скаржником постанові правові висновки щодо застосування норми права є загальними й універсальними при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень, адже кваліфікація правопорушення здійснена за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону. Відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а отже, вказані справи не є релевантними до справи, яка переглядається.

Верховний Суд неодноразово вказував про те, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише цій справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині.

Норми права, за якими відповідач здійснив кваліфікацію правопорушення (пункт 1 статті 50 та пункт 4 частини другої статті 6 Закону) та про неправильне застосування яких зазначає скаржник, є загальними нормами при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень про притягнення до відповідальності суб`єкта господарювання за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів відкритих торгів.

Щодо посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №   910/13158/19, то Суд зазначає про те, що ухвали Верховного Суду не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 236 ГПК України. А тому посилання скаржника в касаційній скарзі на зазначену ухвалу не приймаються Верховним Судом до уваги, оскільки не формують чітких підстав касаційного оскарження у розумінні частини другої статті 287 ГПК України, а Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судового рішення.

За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги та аналізу висновків суду апеляційної інстанції Судом встановлено, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах не є схожими за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення прийнято без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається скаржник, не знайшли свого підтвердження.

Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, а також є такими, які не узгоджуються з підставою касаційного оскарження, визначеною самим скаржником. Крім того, із тексту оскаржуваного рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції надав оцінку долученим відповідачем доказів.

Враховуючи вищенаведене, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності, оскільки фактичні обставини у вищевказаних справах є відмінними від обставин цієї справи, а тому висновки, які здійснені судом касаційної інстанції у зазначених справах, не є релевантними для справи № 922/2921/24. 

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №   910/12405/21, від 21.03.2023 у справі №   908/125/18, від 19.04.2023 у справі №  921/64/22, від 06.06.2023 у справі №   914/217/22, від 09.04.2024 у справі №  910/6316/23).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої   статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої   статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ  "Кремелектро" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 у справі №   922/2921/24.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №   910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремелектро" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 у справі №   922/2921/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова