ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа №  910/9522/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Губенко Н.М.,
за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д.А.
та представників
Позивача : Годунко М.Ф., Кошіль Я.С.
Відповідача - 1: не з`явився
Відповідача - 2: не з`явився
Третя особа: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2025
(головуючий - Шапран В.В., судді Буравльов С.І., Андрієнко В.В.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024
(суддя - Босий В.П.)
у справі №910/9522/24 
за позовом Головного управління ДПС у Волинській області
до 1) Приватного підприємства "Ол Транс Глобал", 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп"
про визнання недійсним договору,
ВСТАНОВИВ:
  1.  У зв`язку із запланованими днями відпочинку судді Мамалуя О.О. склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився, що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 23.10.2025.
  Короткий зміст позовних вимог
2.    Головне управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва  з позовом до Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" (далі - ПП "Ол Транс Глобал", відповідач - 1)  та Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ"  (далі - ТОВ "Трансконтіненталь ГМБХ", відповідач - 2)  про визнання недійсним договору.
3. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсним договору про надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладеного між ПП "Ол Транс Глобал" та ТОВ "Трансконтіненталь ГМБХ", передбачених положеннями ст. 228 Цивільного кодексу України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 позов ГУ ДПС у Волинській області задоволено повністю.
5. Рішення мотивовано тим, що у правовідносинах, які виникли за договором №31/01-24-1НП, відбулися безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди, що суперечить інтересам держави та суспільства, а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним, на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України. При цьому, судом першої інстанції зауважено, що виконання відповідачами спірного правочину фактично не було і податковий кредит з податку на додану вартість, завдяки діям позивача, відповідачі не отримали, а тому наслідки за спірним правочином не настали. Водночас, встановивши наявність наміру у відповідачів щодо настання протиправних наслідків, місцевий господарський суд зробив  висновок, що даний позов про визнання договору недійсним є ефективним способом захисту.
6. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" (далі - ТОВ  "Енерго ресурс груп", Третя особа).
7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ГУ ДПС у Волинській області задоволено. Визнано недійсним договір про надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладений між відповідачами.
8. Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що судом встановлено обставини недійсності оспорюваного договору, відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України. Але оскільки, рішення суду у даній справі впливає на права та обов`язки ТОВ "Енерго ресурс груп", зважаючи, що наслідками реєстрації ПП "Ол Транс Глобал" податкових накладних, в силу приписів п. 198.6 ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України, податковий кредит отримує саме ТОВ  "Енерго ресурс груп", рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі. З урахуванням зазначеного апеляційним судом, скасовано рішення суду першої інстанції залучено до участі у справі третю особу та прийнято постанову про задоволення позову.

  Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
9.     Не погоджуючись з висновком судів попередніх інстанцій, ТОВ  "Енерго ресурс груп" звернулось  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення    судами попередніх інстанцій    норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду  та закрити провадження у справі.
10. У касаційній скарзі третя особа, посилаючись на п. 1 частини 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених   у постановах від 19.07.2022 у справі № 904/6251/20, 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 щодо необхідності встановлення судами, під час розгляду спорів про визнання правочину недійсним, обставин порушення права та інтересу за захистом яких звернулась особа, а також, встановлення умислу у діях відповідачів під час  укладення оспорюваного правочину.
11. Крім того, третя особа у скарзі вказує на те, що спір у справі є публічно - правовим та підлягає вирішенню  в порядку адміністративного судочинства, зважаючи на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
12. Позивач у    відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на безпідставність доводів     та вимог     касаційної скарги, та водночас, вказуючи на законність і обґрунтованість прийнятих судових рішень    у справі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції
13. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, 31.01.2024 між ПП "Ол Транс Глобал" (замовник) та ТОВ"Трансконтіненталь ГМБХ" (виконавець) укладено договір про надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП, відповідно до п. 1.1 якого за даним договором виконавець зобов`язується надавати замовникові транспортні послуги (навантаження та перевезення) на території України, а саме надати послуги з навантаження та перевезення вантажу (гірська порода) з пункту навантаження до пункту призначення, а замовник сплатити за навантаження та перевезення вантажу встановлену плату. Місце навантаження: Донецька обл.,Покровський р-н. Місто розвантаження: Донецька обл., м. Селидове, смт. Цукурине, вул. Шахтна, 40.
14. На підтвердження виконання умов договору ПП "Ол Транс Глобал" надано наступні товарно-транспортні накладні: №29/02-28 від 29.02.2024, №29/02-27 від 29.02.2024, №29/02-25 від 29.02.2024, №29/02-26 від 29.02.2024, №29/02-20 від 29.02.2024, №29/02-19 від 29.02.2024, №29/02-18 від 29.02.2024, №29/02-17 від 29.02.2024, №29/02-4 від 29.02.2024, №29/02-3 від 29.02.2024, №29/02-2 від 29.02.2024, №29/02-1 від 29.02.2024, в яких зазначено вантажні автомобілі, якими здійснювалося перевезення вантажу.
15. Для підтвердження реальності договору перевезення вантажів №31/01-24-1НП та надання інформації про вантажні автомобілі та причепи/напівпричепи, якими здійснювалось перевезення вугілля, Головним управлінням ДПС у Волинській області направлено запит до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області, на який отримано відповідь про те, що згідно даних з Єдиного державного реєстру транспортних засобів причіп KRONE з номерним знаком НОМЕР_1 , транспортний засіб DAF FT CF з номерним знаком НОМЕР_2 , причіп /напівпричіп KOGEL з номерним знаком НОМЕР_3 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_5 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_6 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_7 , причіп /напівпричіп RANDERS з номерним знаком НОМЕР_8 , причіп /напівпричіп GENERAL TRAILERS з номерним знаком НОМЕР_9 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутні. 
Транспортний засіб DAF XF 95.480 з номерним знаком НОМЕР_10 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_1 . 
Напівпричіп FLIEGL SDS 350 з номерним знаком НОМЕР_11 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_2 .
Транспортний засіб DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_12 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_3 02.10.2022 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника. Причіп KRONE ADF 27 з номерним знаком НОМЕР_13 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_3 02.10.2022 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника.
Транспортний засіб VOLVO FH 42T з номерним знаком НОМЕР_14 зареєстрований на ім`я громадянина Школьного М.А. Напівпричіп BODEX KIS 3WA з номерним знаком НОМЕР_15 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_4 .
Транспортний засіб DAF 95 XF 480 з номерним знаком НОМЕР_16 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_5 .
Транспортний засіб DAF FT СF 105.460 з номерним знаком НОМЕР_17 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_6 .
Транспортний засіб MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_18 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_7 .
Транспортний засіб DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_19 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_8 .
Транспортний засіб MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_20 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_9 .
Транспортний засіб DAF FT СF 85.360 з номерним знаком НОМЕР_21 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_10 .
16. Головне управління ДПС у Волинській області направило листи до власників транспортних засобів з метою підтвердження або спростування надання в оренду, видачі довіреностей на розпорядження чи керування транспортними засобами, номерні знаки яких зазначені в товарно-транспортних накладних.
17. Так, відповідно до товарно-транспортних накладних №29/02-20 від 29.02.2024, №29/02-19 від 29.02.2024, №29/02-18 від 29.02.2024, №29/02-17 від 29.02.2024 перевезення здійснювалось автомобілем DAF FT СF 105.460 з номерним знаком НОМЕР_22 , проте ОСОБА_6 (власниця транспортного засобу) листом (вх. №29204/6 від 23.07.2024) повідомила, що жодних господарських відносин з ПП "Ол Транс Глобал", а також ТОВ "Трансконтіненталь ГМБХ" не мала, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались.
18. Відповідно до товарно-транспортних накладних №29/02-28 від 29.02.2024, №29/02-27 від 29.02.2024, №29/02-26 від 29.02.2024, №29/02-25 від 29.02.2024 перевезення здійснювалось автомобілем VOLVO FH 42T з номерним знаком НОМЕР_23 , напівпричіпом BODEX KIS 2QA з номерним знаком НОМЕР_24 , проте ОСОБА_4 (власник транспортного засобу) листом (вх. №29761/6 від 23.07.2024) повідомив, що жодних господарських відносин з ПП "Ол Транс Глобал", а також ТОВ "Трансконтіненталь ГМБХ" не мав, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались.
19. Згідно товарно-транспортних накладних №29/02-4 від 29.02.2024, №29/02-3 від 29.02.2024, №29/02-2 від 29.02.2024, №29/02-1 від 29.02.2024 перевезення здійснювалось автомобілем DAF FT XF 85.360 з номерним знаком НОМЕР_25 , проте ОСОБА_7 (власник транспортного засобу) листом (вх. №29348/6 від 24.07.2024) повідомив, що жодних господарських відносин з відповідачами не мав, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались.
20. Також ГУ ДПС у Волинській області направлено листи до власників інших транспортних засобів ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), які зазначені в товарно-транспортних накладних, однак відповіді від власників транспортних засобів не отримано.
21. Крім того ГУ ДПС у Волинській області зазначає, що отримало лист від Офісу Генерального прокурора вх. №14764/5 від 03.07.2024, де зазначається, що Головне слідче управління Державного бюро розслідувань здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №62021000000000862 від 07.10.2021, де досліджуються, зокрема, факти постачання неякісного вугілля від ТОВ "Енерго Ресурс Груп" в адресу ПрАТ "Центренерго", а також обставини здійснення фінансово-господарських взаємовідносин ТОВ "Технорішення", ТОВ "Кевіан Драйв", ПП "Ол Транс Глобал", ТОВ "Енерго Ресурс Груп" та ТОВ "Укргеорозробка". 
22. Під час досудового розслідування встановлено, що грошові кошти, перераховані на адресу ТОВ "Кевіан драйв" та ПП "Ол транс глобал" без отримання вугілля мають ознаки операцій, що можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
23. В ході розслідування з`ясовано, що ТОВ "Енерго Ресурс Груп" в об`єктах оподаткування декларує наявність з 04.03.2024 двох фабрик на умовах суборенди за наступними адресами: - Донецька обл., Покровський р-н, с. Цукурине, вул. Шахтна, 40; - Донецька обл., Покровський р-н, м. Мирноград, вул. Гірнича, 2. Однак, ТОВ "Енерго Ресурс Груп" з моменту права суборенди на вказані вище фабрики, не подавав звіт про викиди забруднюючих речовин і парникових газів в атмосферне повітря від стаціонарних джерел викидів (за формою 2-ТП). Протягом січня-березня 2024 року ТОВ "Енерго Ресурс Груп" направлено на реєстрацію податкові накладні стосовно оренди майна, згідно договору суборенди з ТОВ "Новіекс" на загальну суму 13 402 083,31 грн з ПДВ, статус яких "реєстрацію зупинено" та "відмовлено за рішенням Комісії".
24. Разом з тим, згідно реєстраційних даних ТОВ ?Новіекс? відображає наявність фабрики зі статусом ?здається в оренду?. При цьому, відповідно до опублікованих відомостей у засобах масової інформації, селище Цукурине Донецької області, де імовірно можуть бути розташовані потужності, піддається ворожому нападу та обстрілам.
25. Також, за наявними даними відсутнє придбання ТОВ ?Енерго Ресурс Груп? та ТОВ ?Новіекс? електроенергії для функціонування взятої/наданої в оренду фабрики. Досудове розслідування по даній справі триває.
26. Отже, Головне управління ДПС у Волинській області стверджує, що первинні документи за спірним договором не відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", оскільки складені не за результатом реальної господарської операції. Позивач вважає, що мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів, метою укладання яких є формування безпідставної податкової вигоди іншим суб`єктам господарювання. Тому, за доводами позивача, спірний договір підлягає визнанню недійсним, з огляду на невідповідність інтересам держави і суспільства.

  Позиція Верховного Суду
27.  Перевіривши повноту встановлення судом апеляційної інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді -доповідача,    дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та заперечення викладені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає, що      касаційна скарга    не підлягає    задоволенню, з таких підстав.
28. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
29. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
30. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
31. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
32. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
33. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
34. Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
35. Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
36. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
37. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
38. У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
39. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
40. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
41. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
42. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
43. Разом з цим, відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
44. У постанові Верховного Суду від 14.02.2020 у справі №640/18643/18 Верховний Суд вказав, що за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.
45. Контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи (пп. 41.1.1. п.41.1 ст. 41 ПК України).
46. Водночас, за приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
47. У справі, що розглядається, контролюючим органом відповідно до повноважень наданих підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України та відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України оспорюється дійсність укладеного відповідачами договору надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, з підстав недотримання умов, визначених частиною 1 статті 215 ЦК України у поєднанні з частиною 5  статті 203 ЦК України, а також з підстав недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства (частина 3 статті 228 ЦК України).
48. Касаційний суд вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про те, що головне управління ДПС у Волинській області, як контролюючий орган, наділене законним правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного відповідачами правочину, оскільки такі вимоги обґрунтовані виявленими обставинами щодо безпідставного формування ПП "Ол Транс Глобал" податкового кредиту з податку на додану вартість, що може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування сплаченої суми податку.
49. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.
50. Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, ч. 3 ст. 228 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.
51. При вирішенні справ у спорах про визнання недійсними договорів відповідно до ст. 228 ЦК України, зокрема частини 3 цієї норми, ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
52. Отже, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення у спорі необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави й суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін та в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.
53. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
54. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.
55. Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від  10.06.2021 у справі №910/10055/20, від 20.10.2021 у справі №910/4089/20, від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 20.07.2022 у справі №911/2961/19.
56. Апеляційним судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору транспортного перевезення.
57. Згідно із ст. 909 ЦК України,  за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
58. Згідно із п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання; перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
59. Отже, товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.
60. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
61. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
62. Так, норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. 
63. На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій особа повинна мати відповідні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій.
64. Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження факту перевезення товару відповідачем-1 було надано товарно-транспортні накладні (перелік накладних наведено у  п. 14 цієї постанови). Відповідно до вищевказаних товарно-транспортних накладних, перевезення здійснювалось 29.02.2024 автомобільним перевізником - ТОВ "Трансконтіненталь ГМБХ" транспортними засобами  ( за переліком наведеним  у п. 15 цієї постанови). 
65. Позивач звертався до уповноважених органів з метою встановлення факту здійснення господарських операцій, а саме: до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області про надання відомостей про транспортні засоби, якими здійснювались перевезення згідно товарно-транспортних накладних, а також до власників транспортних засобів з метою підтвердження або спростування надання в оренду, видачі довіреностей на розпорядження чи керування транспортними засобами.
66. Апеляційним судом встановлено, що власники транспортних засобів, які мали б здійснювати перевезення, відповідно до товарно транспортних документів,   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 повідомили, що жодних господарських відносин з ПП "Ол Транс Глобал" та ТОВ "Трансконтіненталь ГМБХ" не мали.
67. Дослідивши подані сторонами докази, з урахуванням положень ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України, апеляційним судом встановлено, що в товарно-транспортних накладних вказана недостовірна інформація, товарно-транспортні накладні складені з порушеннями вимог до їх складення, що регламентуються Законом України "Про автомобільний транспорт" та Правилами перевезень вантажним транспортом в України. У зв`язку з чим, суд визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що   реєстрація податкової накладної без реального здійснення операції, в силу приписів п. 198.6 ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України, призводить до безпідставного формування податкового кредиту та відповідно збитків для бюджету. 
68. З урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, про те, що склавши первинні документи бухгалтерського обліку, які не підтверджують реальний рух активів, відповідачі діяли узгоджено, переслідуючи мету,  створення формальних підстав  для виникнення права на податковий кредит з податку на додану вартість. Таким чином, в даному випадку дії відповідачів щодо документального оформлення оспорюваного правочину, направлення відповідачем-1 податкових накладних для реєстрації в ЄРПН, направлення до ГУ ДПС у Волинській області та до суду первинних документів, що містять завідомо неправдиві відомості, свідчать про наявність у діях відповідачів мети щодо створення штучних підстав для незаконного отримання права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань з податку на додану вартість.
69. Зважаючи на встановлене, суд апеляційної інстанції задовольняючи позов виснував, що у правовідносинах за договором перевезення вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладеного між відповідачами, мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди, що суперечить інтересам держави та суспільства, а відтак, спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.
70. Таким чином касаційний суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
71.  Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах  залежить виключно  від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
72.  При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК (що визначив сам скаржник у цій справі), покладається на скаржника.
73.  Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
74.  У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначав,  що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду  від 19.07.2022 у справі № 904/6251/20, 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 щодо необхідності встановлення судами, під час розгляду спорів про визнання правочину недійсним, обставин порушення права та інтересу за захистом яких звернулась особа, а також, встановлення умислу у діях відповідачів під час  укладення оспорюваного правочину.
75. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності підстав, згідно п. 1 ч. 2 статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
76.  Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
77. Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовний критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
78. До того ж, касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.
79.  Проаналізувавши доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає, що такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.
80. Як вбачається із змісту судових рішень у справі № 904/6251/20, предметом спору у справі є вимоги товариства  про визнання недійсним договору про надання послуг пакування товару, укладеного між фізичною особою-підприємцем та  товариством-2. Позов обґрунтовано фіктивністю договору, що він укладений з метою нарощування відповідачем-1, як одним із кредиторів боржника у справі про банкрутство, фіктивної кредиторської заборгованості у цій справі, однак який не спрямований на настання правових наслідків. Задовольняючи позов суди вказували на  наявність підстав для визнання договору недійсним з підстав його фраудаторного характеру (недобросовісної поведінки сторін при його укладенні - без мети настання правових наслідків (через відсутність реального вчинення господарських операцій, якими опосередковується виконання договору), без будь-якої ділової чи підприємницької мети, для штучного створення кредиторських вимог та завдання шкоди іншим кредиторам боржника), оскільки доказами у справі не підтверджено матеріально-технічного ресурсу відповідача-1 (належної та достатньої кількості фахівців) для надання відповідної послуги за договором (пакування алкогольної продукції), а також оскільки доказами у справі (наданими відповідачем-1 первинними документами, що містять в собі суперечливі відомості) не підтверджується надання відповідачем-1 та отримання відповідачем-2 відповідних послуг. Касаційний суд погодився  з висновками судів попередніх інстанцій. 
81. У справі № 910/12787/17  предметом спору є вимоги товариства  до банку та декількох товариств про  визнання недійсними згідно з переліком, наведеним у прохальній частині позовної заяви, окремих пунктів кредитних договорів, укладених упродовж 2005 - 2015 років між відповідачами у справі. Суд першої інстанції відмовив у позові, з посиланням на те, що позивачем не доведено порушення його прав оспорюваними пунктами спірних кредитних договорів. Суд також зробив висновок, що погодження сторонами у цих договорах винагороди за користування кредитом не суперечить актам цивільного законодавства; усі умови таких договорів погоджено та прийнято сторонами, вони виконувалися шляхом надання кредитних коштів позичальникам на умовах, визначених у цих договорах, та беззаперечного прийняття таких коштів, позичальники сплачували відсотки за кредитом і здійснювали повернення сум кредитів.  Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення про задоволення позову. Касаційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
82. Таким чином проаналізувавши судові рішення у справах №  904/6251/20, № 910/12787/17 на які вказував скаржник, касаційний суд зазначає, що  судові рішення у вказаних справах хоча й прийнято  у спорах про визнання недійсними договорів, однак, вказані справи та справа, що розглядаються Судом є різними за встановленими судами обставинами справ, та доказів, якими сторони обґрунтовують підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів. Отже,  безпідставним є посилання скаржника на правові висновки у справах №904/6251/20, № 910/12787/17, оскільки, у вказаних справах підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів  встановлювались з урахуванням інших обставин та доводів сторін на підставі інших доказів, ніж у справі, що  розглядається.
83. Водночас, необхідно зауважити, що у справі, що розглядається касаційним судом, апеляційним судом було встановлено всі необхідні у даному випадку обставини, з урахуванням поданих доказів, що свідчили про  недійсність оспорюваного договору, з підстав викладених у положеннях ст. 228 ЦК України. Крім того, судом було встановлено, що відповідачі усвідомлювали протиправність укладеної угоди, суперечність її мети інтересам держави і суспільства, яка (мета) може проявлятись не лише в ухиленні від сплати податків, скоєнні злочину, а й в отриманні безпідставних преференцій з боку держави, зокрема, формування та відшкодування податку на додану вартість, незаконне заволодіння майном тощо; прагнули настання протиправних наслідків (отримання незаконної податкової вигоди). Отже,  у правовідносинах за договором перевезення вантажів укладеного між відповідачами,  мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.
84. Крім того касаційний суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі, зважаючи на  правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22. 
85. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22 зазначено, що справу № 420/12471/22 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду  у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №580/4531/23, щодо підсудності всіх спорів з вимогами територіального органу Державної податкової служби України до платників про визнання недійсними правочинів, що суперечать інтересам держави та суспільства.
86. У справі № 580/4531/23 ГУ ДПС зверталося до адміністративного суду з позовом до товариств про визнання недійсним укладеного ними договору та застосування до сторін цього договору наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, - стягнення коштів на користь держави за відсутності встановлених вироком суду обставин стосовно недійсності (фіктивності) господарської діяльності підприємств. У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду виснувала про підвідомчість судам господарської юрисдикції спору за позовом контролюючого органу до суб`єктів господарювання про визнання недійсним правочину (договору) з огляду на те, що між сторонами спірного договору, а також між ними та позивачем [податковим органом] відсутні відносини влади та підпорядкування у спірних правовідносинах з його укладення чи виконання, зміст цього правочину не визначає прав та обов`язків його учасників у публічно-правовій сфері, саме тому, заявляючи позов про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності, позивач - ГУ ДПС втручається у сферу приватноправових відносин, що склалися між відповідачами на принципах свободи вибору контрагентів та свободи договору. 
87. З урахуванням зазначеного у справі № 420/12471/22 Велика Палата Верховного Суду у постанові зауважила, що обставини у справі № 420/12471/22 відмінні від справи № 580/4531/23 відсутністю фактичної господарської діяльності товариства, що свідчить про неподібність правовідносин у порівнюваних ситуаціях та, як наслідок, відсутність підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.02.2024 року в справі № 580/4531/23.
88. Таким чином, безпідставними є доводи скаржника про наявність підстав для закриття провадження у справі, з підстав передбачених положеннями ст.  231 ГПК України, у зв`язку з порушенням юрисдикції господарськими судами,  оскільки, Велика Палата Верховного Суду вже викладала висновок щодо розмежування юрисдикцій  у подібних спорах, у справі № 580/4531/23. І такий висновок враховано апеляційним судом.
89.  Доводи касаційної скарги зводяться до власного розуміння та трактування   скаржником положень, якими врегульовано питання розгляду судами спорів про визнання недійсним договору, на підставі ст. 228 ЦК України, за позовом  податкової.   Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак   доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування судових рішень у справі, не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
90.  Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судом апеляційної  інстанції, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом    1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, в даному випадку, колегія суддів не вважає за необхідне    закрити касаційне провадження на підставі пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України, отже,    касаційна скарга є необґрунтованою, а тому,    постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.  
  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
91.   Згідно з п. 1 ч.       1 ст.       308 ГПК України   суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу    -         без задоволення.
92.   Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 309 ГПК України).
93.   Враховуючи викладене, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" залишити без задоволення,  постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2025  у справі № 910/9522/24, необхідно залишити без змін. 
Судові витрати
94.  Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України   покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.   Касаційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" залишити без задоволення.
2.   Постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2025  у справі № 910/9522/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

  Головуючий суддя                                                                                                                                               О.А. Кролевець
  
Судді                                                                                                                                                                                           О.М. Баранець
  
                                                                                                                                                                                                                Н.М. Губенко