ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  911/1654/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О., 
представників учасників справи:
прокуратури - Гудименко Ю. В. (прокурор),
позивача - не з`явився,
відповідача -  Протасов С. В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Менеджмент Україна"
на рішення Господарського суду Київської області від 30.10.2024 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025
за позовом Бучанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ірпінської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Менеджмент Україна"
про стягнення 4 294 899,53 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          Бучанська окружна прокуратура (далі - Прокуратура) в інтересах держави в особі Ірпінської міської ради (далі - Міськрада, позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Менеджмент Україна" (далі - Товариство, відповідач, скаржник) стягнення грошових коштів на загальну суму 4 294 899,53 грн, з яких: 4 066 651,95 грн безпідставно збережені кошти за наслідками невиконання зобов`язань за кодом 24170000 "Надходження коштів пайові участі у розвитку інфраструктури населеного пункту", 127 097,26 грн інфляційні втрати та  101 150,32 грн 3% річних.

1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Міськради коштів пайової участі.

2.          Короткий зміст судових рішень
2.1.          Господарський суд Київської області рішенням від 30.10.2024 (суддя Колесник Р. М.) у справі № 911/1654/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 (колегія суддів: Іоннікова І. А., Михальська Ю. Б., Тищенко А. І.) позов задовольнив повністю. Присудив до стягнення з Товариства на користь Міськради 4 066 651,95 грн коштів пайової участі, 127 097,26 грн інфляційних втрат, 101 150,32 грн 3% річних. Стягнув з Товариства на користь Прокуратури 51 538,79 грн судового збору.

2.2.          Ухвалені судові рішення мотивовано тим, що відповідач після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію не звертався до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо будівництва об`єкта та не сплатив вартості такої.

2.3.          Суди, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, а також фактичні обставини спору, зокрема, недотримання відповідачем, як замовником об`єкта будівництва, передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, дійшли висновку про стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2.4.          Щодо розрахунку безпідставно збережених грошових коштів пайової участі суд, посилаючись на підпункт 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі - Закон № 132-ІХ), наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 20.05.2021 № 119 "Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України", сертифікатів та актів готовності об`єктів до експлуатації, визнали обґрунтованим розрахунок пайової участі.

2.5.          Суди також перевірили та визнали обґрунтованим розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат.

2.6.          Суд апеляційної інстанції відхиляючи доводи апеляційної скарги також зазначив про те, що відповідач помилково розмежовує терміни "початок будівництва" із проведенням конкретних будівельних робіт. За висновками суду, у цьому випадку саме отримання дозволу на виконання будівельних робіт і є моментом, із якого розпочинається будівництво об`єкта. Водночас звужене тлумачення відповідачем законодавчого терміну, визначеного у  Законі № 132-ІХ не відповідає його сутті. Обов`язок зі сплати пайової участі не пов`язується із проведенням під час забудови земельної ділянки конкретно-визначених будівельних робіт, тобто, спосіб будівництва та його планування не впливають на механізм сплати пайової участі, оскільки відповідні техніко-економічні показники об`єкта будівництва та/або кошторисна вартість останнього є інформацією, яка відома замовнику до початку будівництва (на стадіях отримання вихідних даних, розроблення проектної документації, її експертизи та затвердження, тощо).

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1.          Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Київської області від 30.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 911/1654/24; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1.          Як на підставу касаційного оскарження відповідач посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2.          За твердженням скаржника, суди у вирішенні цього спору, зокрема, у вирішенні питання щодо визначення моменту виникнення у замовника будівництва обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та сплатити пайову участь, неправильно застосували положення підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ та положення частини п`ятої статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон 3038-VI), а тому, із посиланням на положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування означених норм права у подібних до цієї справи правовідносинах.

4.1.3.          Також із посиланням на положення пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України відповідач вказує на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, надані відповідачем на підтвердження факту здійснення будівництва саме у 2021 році (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

4.2.          Доводи інших учасників справи
4.2.1.          У відзиві на касаційну скаргу Київська обласна прокуратура просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані відповідачем судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а оскаржувані рішення та постанова ухвалені судами попередніх інстанцій з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

4.2.2.          Позивач своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1.          Державною архітектурно-будівельною інспекцією України (на теперішній час Державна інспекція архітектури та містобудування України) 03.12.2020 замовнику будівництва житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальнооствітньою школою (I-XIII черги) в м. Ірпінь, вул. Достоєвського/ провулок Озерний (V-VI черги), видано дозвіл № ІУ013201202529 на будівельні роботи, у тому числі щодо об`єктів будівництва:
- будинок "Багатоквартирний будинок № 20, м. Ірпінь, вул. Достоєвського, провул. Озерний, (Кобилянської Ольги 1-В/20)" за адресою: Київська обл., Бучанський район, Ірпінська територіальна громада (UA32080150000035443);
- будинок "Багатоквартирний будинок № 21", за адресою Київська обл., Бучанський район, Ірпінська територіальна громада (UA32080150000035443);
- будинок "Багатоквартирний будинок № 22", за адресою Київська обл., Бучанський район, Ірпінська територіальна громада (UA32080150000035443);
- будинок "Багатоквартирний будинок № 23", за адресою Київська обл., Бучанський район, Ірпінська територіальна громада (UA32080150000035443).

5.2.          Відповідно до сертифіката від 19.07.2023 № ІУ123230714205 прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 1 та 2 пусковий комплекс, ТП, будинок № 20, житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (I-XIII черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VI черги). V черга. У сертифікаті зазначено, що датою початку будівництва є 03.12.2020, датою завершення будівництва є 23.05.2023, датою введення об`єкта в експлуатацію є 19.07.2023. Загальна площа зазначеного багатоквартирного житлового будинку введеного в експлуатацію складає 5934,73 м2.

5.3.          Також згідно з сертифікатом від 19.07.2023 № ІУ123230714160 прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 3 пусковий комплекс, будинок № 21, житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальнооствітньою школою (I-XIII черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VI черги). V черга. У сертифікаті зазначено, що датою початку будівництва є 03.12.2020, датою завершення будівництва є 10.04.2023, датою введення об`єкта в експлуатацію є 19.07.2023. Загальна площа зазначеного багатоквартирного житлового будинку введеного в експлуатацію складає 5590,9 м2.

5.4.          Відповідно до сертифіката від 19.07.2023 № ІУ123230714176 прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 4 пусковий комплекс, будинок № 22, житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальнооствітньою школою (I-XIII черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VI черги). V черга. У сертифікаті зазначено, що датою початку будівництва є 03.12.2020, датою завершення будівництва є 10.04.2023, датою введення об`єкта в експлуатацію є 19.07.2023. Загальна площа зазначеного багатоквартирного житлового будинку введеного в експлуатацію складає 4619,35 м2.

5.5.          Згідно з сертифікатом від 19.07.2023 №ІУ123230714440 прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 5 пусковий комплекс, будинок № 23, житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (IXIII черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VI черги). V черга. У сертифікаті зазначено, що датою початку будівництва є 03.12.2020, датою завершення будівництва є 10.04.2023, датою введення об`єкта в експлуатацію є 19.07.2023. Загальна площа зазначеного багатоквартирного житлового будинку введеного в експлуатацію складає 6146,31 м2.

5.6.          Відомості щодо видачі відповідачу сертифікатів оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва.

5.7.          Зокрема, у згенерованих з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва "econstruction.gov.ua" діючих актах готовності об`єктів до експлуатації:
- № АС01:8885-1542-2388-3752 по об`єкту: будівництво житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (І-ХІІІ черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VІ черги). V черга, 1 та 2 пусковий комплекс, будинок № 20;
- № АС01:9839-5458-0629-2820 по об`єкту: будівництво житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (І-ХІІІ черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VІ черги). V черга, 3 пусковий комплекс, будинок № 21;
- № АС01:5705-9229-6226-1557 по об`єкту: будівництво житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (І-ХІІІ черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VІ черги). V черга, 4 пусковий комплекс, будинок № 22;
- № АС01:5716-4482-4938-2145 по об`єкту: будівництво житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (І-ХІІІ черги), в м. Ірпінь вул. Достоєвського провулок Озерний (V-VІ черги). V черга, 5 пусковий комплекс, будинок № 23 вказано техніко-економічні показники збудованих об`єктів, ідентичні тим, що зазначені у дозвільних документах, а також в актах готовності: № АС01:8885-1542-2388-3752, № АС01:9839-5458-0629-2820, №АС01:5705-9229-6226-1557, № АС01:5716-4482-4938-2145 вказано відповідні дати початку та закінчення робіт, де початком робіт є грудень 2020 року.

5.8.          Звертаючись до суду з позовом Прокуратура зазначила, що всупереч приписам чинного законодавства відповідачем, як забудовником не укладено з Міськрадою договору про пайову участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Ірпені. Оскільки відповідачем договір про пайову участь з Міськрадою не укладався, а будівництво об`єкта розпочато 03.12.2020, у відповідача згідно з вимогами чинного законодавства виник обов`язок упродовж 10 днів після 01.01.2020 звернутися до Міськради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

5.9.          Невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати пайової участі стало підставою для звернення до суду.

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3.          У зв`язку з обранням судді Ємця А. А. до Великої Палати Верховного Суду відповідно до рішення зборів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2025 № 10, склад судової колегії касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2025, який наявний в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
7.1.          Причиною виникнення спору є наявність/відсутність підстав для стягнення із відповідача коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у зв`язку із будівництвом житлового комплексу та введенням в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта у 2023 році.

7.2.          Причиною подання касаційної скарги стала незгода відповідача з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 

7.3.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права    в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.4.          Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.5.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.6.          При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

7.7.          Так, із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі скаржник посилається на необхідність формування висновків Верховного Суду у застосуванні положень підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ та положень частини п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI (у контексті визначення моменту виникнення у замовника будівництва обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та сплатити пайову участь).

7.8.          Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.9.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

7.10.          Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 вказав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

7.11.          Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

7.12.          Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

7.13.          Як вже зазначалось вище, відповідач у касаційній скарзі вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ та положень частини п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI у подібних правовідносинах.

7.14.          Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регламентовані Законом № 3038-VI, що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

7.15.          Положеннями статті 1 цього Закону визначено, що замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

7.16.          Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

7.17.          До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 цього Закону. Однак, із 01.01.2020 набули чинності норми Закону № 132-IX, яким статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

7.18.          Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.

7.19.          Згідно з підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.

7.20.          Відповідно до підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

7.21.          За умовами частини другої статті 40 зазначеного Закону замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

7.22.          Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 3038-VI полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

7.23.          Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята, дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI).

7.24.          Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

7.25.          Верховний Суд у постановах від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 виснував, що законодавець під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону № 132-ІХ) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали повному виконанню і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними; якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ. Зокрема абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.

7.26.          Як встановили суди і учасниками справи не заперечувалося, що договір про сплату коштів пайової участі між Міськрадою та Товариством не укладався.

7.27.          Колегія суддів зазначає, що у постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 (в межах якої також розглядався позов Прокурора в інтересах держави в особі Міськради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту) Верховний Суд виснував, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

7.28.          Набуття чинності 01.01.2020 Законом № 132-IX, яким статтю 40 Закону                        № 3038-VI виключено, також не скасовує обов`язку по сплаті пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

7.29.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 зазначила таке:
"…За змістом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас, зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла до 01.01.2020 року) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію.
Аналіз правової природи цих правовідносин дає підстави для висновку, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають".

7.30.          У означеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання пайової участі забудовника у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, також зауважила, що:
"- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування".

7.31.          У вирішенні  доводів скаржника колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах (від 22.05.2025 у справі № 910/6176/24, від 20.05.2025 у справі № 915/476/24, від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, від 17.04.2025 у справі № 911/65/24, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, тощо) неодноразово зазначав про те, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:
1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

7.32.          Відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.

7.33.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано 03.12.2020 ОСОБА_1 на будівельні роботи з будівництва житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (I-XIII черги) в м. Ірпінь, вул. Достоєвського/провулок Озерний (V-VI черги). У подальшому, зокрема, у 2023 році відповідач набув статусу замовника будівництва зазначених вище житлових будинків на підставі договору про передачу функцій замовника будівництва.

7.34.          Суди також встановили, що:
-          згідно з сертифікатом від 19.07.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 1 та 2 пусковий комплекс, ТП, будинок № 20, загальною площею 5934,73 м2
-          згідно з сертифікатом від 19.07.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 3 пусковий комплекс, будинок № 21, загальною площею 5590,9 м2;
-          згідно з сертифікатом від 19.07.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України  прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 4 пусковий комплекс, будинок № 22 , загальною площею 4619,35 м2;
-          згідно з сертифікатом від 19.07.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт: 5 пусковий комплекс, будинок № 23, загальною площею 6146,31 м2.

7.35.          Означеними вище сертифікатами  яким остання засвідчила відповідність вказаних закінчених будівництвом об`єктів проектній документації та підтвердила їх готовність до експлуатації.

7.36.          Судами також встановлено, що:
-          відповідно до акта про готовність від 20.06.2023 будівельні роботи виконано у строк: початок робіт - грудень 2020 року; закінчення робіт - травень 2023 року.
-          відповідно до акта про готовність від 20.06.2023 будівельні роботи виконано у строк: початок робіт - грудень 2020 року; закінчення робіт - квітень 2023 року;
-          відповідно до акта про готовність від 20.06.2023 будівельні роботи виконано у строк: початок робіт - грудень 2020 року; закінчення робіт - квітень 2023 року.

7.37.           Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що будівництво житлового комплексу з повним спектром установ і підприємств та загальноосвітньою школою (I-XIII черги) в м. Ірпінь, вул. Достоєвського/провулок Озерний (V-VI черги) було розпочато у грудні 2020 року і у 2023 році Державною архітектурно-будівельною інспекцією України на підставі актів готовності об`єктів до експлуатації видані сертифікати, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджують його готовність до експлуатації.

7.38.          Встановивши, що замовник будівництва до Міськради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва не звертався, та, як наслідок, грошові кошти до місцевого бюджету відповідачем, як замовником будівництва не сплачувались, суди дійшли обґрунтованого висновку про порушення останнім норми статті 40 Закону № 3038-VI.

7.39.          Застосувавши абзац другий пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, який визначив обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, суди у вирішенні цього спору дійшли заснованого на вимогах закону висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених безпідставно збережених коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

7.40.          Наведене правозастосування положень абзац другий пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX у повній мірі узгоджується та відповідає сталому і послідовному висновку Верховного Суду у вирішенні спорів щодо стягнення пайової участі замовника будівництва об`єктів, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені та/або об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

7.41.          Разом із тим, скаржник у касаційній скарзі зазначає про те, що судами першої та апеляційної інстанції у вирішенні цього спору дійшли помилкових висновків про те, що будівництво об`єктів розпочато у 2020 році, внаслідок неправильного тлумачення положень частини п`ятої статті 26 Закону                          № 3038-VI та наголошує на необхідності  формування висновків Верховного Суду щодо питання застосування підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ у сукупності із положеннями частини п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI.

7.42.          Стосовно наведеного Суд зазначає таке. 

7.43.          Положеннями частини п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

7.44.          Відповідно до положень частини першої статті 34 Закону № 3038-VI (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) замовник має право виконувати будівельні роботи виключно після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".

7.45.          Аналіз наведених вище норм у сукупності свідчить про те, що проведення підготовчих і будівельних робіт фактично за своєю суттю є єдиним нероздільним етапом забудови, право на яке замовник набуває виключно після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.

7.46.          З огляду на наведене, Суд зазначає про обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про те, що відповідач посилаючись на те, що строк початку будівництва неможливо ототожнювати з датою видачі дозволу на будівництво є помилковими, оскільки Товариство у цьому випадку помилково розмежовує терміни "початок будівництва" з проведенням конкретних будівельних робіт і  таке звужене тлумачення скаржником законодавчо визначеного терміну у Законі № 132-ІХ не відповідає його сутті.

7.47.          Таким чином, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки судом касаційної інстанції встановлено, що Верховний Суд викладав загальний висновок щодо питання застосування абзац другий пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX про відсутність якого зазначав скаржник, а доводи скаржника в частині неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень частини п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI є необґрунтованими, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

7.48.          Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.49.          Відхиляючи доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

7.50.          За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.51.          Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 тощо.

7.52.          Проте, як зазначено вище, підстава касаційного оскарження - пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, наведена скаржниками у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

7.53.          При цьому Суд вкотре відзначає, що в силу приписів статті 300 ГПК України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

7.54.          Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), наведена скаржником у касаційній скарзі, не підтвердились. Вказані доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки такі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлених ними обставин справи. При цьому суд касаційної інстанції не має права додатково встановлювати обставини справи та перевіряти докази.

7.55.          Відтак доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права відхиляються Судом.

7.56.          З урахуванням вищенаведеного, доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених по суті позовних вимог, з цих підстав.

7.57.          Верховний Суд вважає частково прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

7.58.          Верховний Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

7.59.          Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

7.60.          Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

7.61.          У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
8.1.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.2.          Згідно з частинами першою, другою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.3.          Наявності визначених законом підстав для скасування судових рішень попередніх інстанцій скаржником не доведено.

8.4.          Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі з посиланням на приписи пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій - відсутні.

9.          Судові витрати
9.1.          З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, витрати зі сплати судового збору покладаються на Товариство.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Менеджмент Україна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 30.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 911/1654/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова