ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  912/2416/23 

Верховний Суд у складі суддів     Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В.,     Картере В.І.

за участю секретаря судового засідання Сулім А.В.,

за участю арбітражного керуючого Дерябкіна О.Е., представника ОСОБА_1 - Гончарової Г.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 
у справі     № 912/2416/23
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПАРТНЕР ДНЕПР"
до Фермерського господарства «Прилуцький»
про банкрутство.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 09.01.2024 Господарський суд Кіровоградської області, зокрема, відкрив провадження у справі №912/2416/23 про банкрутство Фермерського господарства «Прилуцький» (далі - ФГ «Прилуцький», боржник); визнав грошові вимоги ТОВ «АГРОПАРТНЕР ДНЕПР» до ФГ «Прилуцький» в загальному розмірі 1 322 140, 00 грн, в тому числі  1 235 000,00 грн основної заборгованості, 87140, 00 грн судових витрат та авансування винагороди арбітражного керуючого.

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з заявою, згідно з уточненнями до якої просив визнати грошові вимоги до  ФГ «Прилуцький» у сумі 16 399 644,80 грн основної суми бору і 523591,46 грн пені, нарахованої за неналежне виконання грошових зобов`язань. 

Заява мотивована порушенням ОСОБА_2 зобов`язань з повернення отриманих від ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів, за виконання яких поручилося ФГ «Прилуцький».

Ухвалою від 14.05.2024 господарський суд затвердив план санації ФГ «Прилуцький», ввів процедуру санації боржника, призначив керуючим санацією ФГ «Прилуцький» арбітражного керуючого Дерябкіна О.Е.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Господарський суд Кіровоградської області ухвалою від 15.10.2024 визнав грошові вимоги кредитора ОСОБА_1 до ФГ «Прилуцький» у   розмірі   16399644,80 грн суми позики та 523 591,41 грн пені, а також 6 056,00 грн судового збору. 

Місцевий господарський суд, з огляду на презумпцію правомірності правочину (договору позики), дійшов висновку, що невиконання позичальником обов`язку з повернення позики, є підставою для покладення на поручителя відповідальності за порушення зобов`язань позичальника, у зв`язку з чим визнав грошові вимоги.

Господарський суд першої інстанції відхилив заперечення розпорядника майна щодо передачі грошових коштів за договором позики, оскільки такі доводи не знайшли документального підтвердження під час розгляду грошових вимог кредитора, вказавши, що матеріали справи не містять  доказів погашення заборгованості за договором позики.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Центральний апеляційний господарський суд постановою від 27.02.2025 ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 15.10.2024 скасував. Відмовив у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 у справі № 912/2416/23, які  складаються   з  16 399 644,80 грн основної суми боргу і 523 591,46 грн пені.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріали заяви не містять доказів передачі грошових коштів за договором позики, не містять достатньої кількості доказів для встановлення дійсного фінансового стану позичальника, необхідного для визначення його здатності надати у безпроцентну позику майже півмільйона доларів США, що викликає обґрунтовані сумніви у дійсній передачі таких грошових коштів і є підставою для відмови у визнанні грошових вимог, які ґрунтуються на договорі позики.

Апеляційний господарський суд також зауважив, що матеріали справи містять дві копії договору позики від 01.01.2022 з різними сумами позики, що додатково викликає необхідність застосування підвищеного стандарту доказування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 15.10.2024.

В якості підстави касаційного оскарження зазначає обставини, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, стверджує про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, на підставі наданих сторонами доказів, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного суду України від 24.02.3016 у справі № 6-50цс16, Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 № 916/667/18,  Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 902/221/22,  Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2024 №991/3346/23.

Скаржник наголошує на чинності договорів позики та поруки, а також наполягає на передачі ним позичальникові грошових коштів, у визначеній умовами договору сумі, що підтверджується умовами договору і свідками. На думку скаржника, дійсність договору позики належним чином обґрунтовує грошові вимоги ОСОБА_1 , тому з огляду на відсутність доказів повернення отриманої суми позики, вважає правомірним висновок суду першої інстанції про визнання його грошових вимог до боржника  у цій справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 

ТОВ «АГРОПАРТНЕР ДНЕПР» у поданому відзиві заперечує проти вимог та доводів  касаційної скарги ОСОБА_1 , вважає, що постанова Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 є законною та обґрунтованою, а касаційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючий санацією ФГ «Прилуцький» арбітражний керуючий Дерябкін О.Е. не погоджується з доводами касаційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити її  без задоволення,  оскаржувану  постанову залишити без змін.  Вважає, що апеляційним судом вірно встановлено відсутність доказів як на підтвердження кредитором передачі грошових коштів, так і доказів для встановлення дійсного фінансового стану позичальника, необхідного для визначення його здатності надати у безпроцентну позику майже півмільйона доларів США.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Згідно з положеннями частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Предметом судового розгляду у цій справі є обґрунтованість грошових вимог ОСОБА_1 до боржника - ФГ «Прилуцький». 

За змістом статті 1  КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство (після відкриття провадження) та порядок розгляду судом відповідних заяв визначені, зокрема статтями 45, 46, 47 КУзПБ.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником; надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). 

Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18; від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20).

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17.

Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45 - 47 КУзПБ, що містять подібне правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, заява ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника обґрунтована, зокрема, таким.

Як стверджує заявник, він  є кредитором боржника за договором позики, укладеним 18.01.2022 між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 , який забезпечено договором поруки, укладеним 18.01.2022 між ОСОБА_1 та ФГ «Прилуцький» (яке виступає Поручителем). 

Щодо обставин, що підтверджують його вимоги до боржника, та їх обґрунтування, заявник зазначає, що  відповідно до п. 1 договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 429400 доларів США у національній валюті України, що на день підписання цього договору складало за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2022 (1долар США = 28,122 грн) 12 075 586,80 грн, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю суму грошових коштів у національній валюті еквівалентному тому ж розміру у доларах США за офіційним курсом НБУ на день повернення позики (кожної її частини, якщо повернення відбувалось частинами) у строк не пізніше 01 грудня 2023 року.

Згідно з розділом 2 Договору даний договір є дійсним з моменту підписання його Сторонами, цільове призначення - фінансування господарської діяльності ФГ «Прилуцький». Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має відбутися не пізніше 1 грудня 2023 року.

Вказує, що станом на 1 грудня 2023 року грошова сума, яка була надана згідно з договором не була повернута ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказані обставини зазначає, що  ФГ «Прилуцький» відповідно до договору поруки від 18.01.2022, укладеним з ОСОБА_1 ,  є відповідачем за договором позики, що надає йому право звернутися з заявою про визнання судом грошових вимог кредитора - ОСОБА_1 до боржника - ФГ «Прилуцький» у сумі 15551708,62 грн та її складових частинах: пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 01.12.2023 по 11.03.2024 складає 15 862 742,79 грн; інфляційні збитки за період з листопада 2023 року по лютий 2024 року складають 297 525,79 грн; сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.12.2023 по 11.03.2024 складає 130 130,75 грн, що разом становить: 31842107,95 грн.

Надаючи оцінку доводам заявника та відповідності рішень судів попередніх інстанцій положенням процесуального та матеріального права, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Колегія суддів зауважує, що предметом спору, що розглядається в межах цієї справи № 912/2416/23, є обґрунтованість грошових вимог ОСОБА_1 до боржника - ФГ «Прилуцький».

Верховний Суд у постанові від 22.12.2022, прийнятої за результатами розгляду справи № 910/14923/20, зазначив, що для запобігання визнанню необґрунтованих вимог до боржника та порушенню цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.

Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство, зокрема полягає у такому:
- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;
- при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;
- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина 1 статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.

Грошові вимоги у даному випадку ґрунтуються на договорі позики, укладеному між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за виконання умов якого поручився боржник у даній справі.

Місцевий господарський суд, визнаючи грошові вимоги ОСОБА_1 , дійшов висновку, що грошові кошти за договором позики передані позичальнику, тобто висновки суду ґрунтуються на презумпції правомірності правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.11.2023 у справі №754/2295/22 зазначено, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Своєю чергою, Верховний суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду при вирішенні правової проблеми щодо застосування визначеної статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину у поєднанні з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства, що регулюють порядок розгляду заяв кредиторів з їх грошовими вимогами до боржника, у постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22 зауважив на відмінності у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника від вирішення спору у позовному провадженні.

Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. В зазначеній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Визначена положеннями статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.

Беручи до уваги зазначені мотиви, судова палата у вказаній в постанові від 01.03.2023 зазначила, що господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника варто керуватися не лише засадами належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ГПК України), а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів, взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою (договором позики).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про банкрутство може бути недостатнім.

Необхідним у такому випадку може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики. Декларація про майновий стан також є документом, який може розкрити суду і кредиторам реальний майновий стан позичальника, який заявив майнові вимоги у справі про банкрутство.

У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявний договір позики, укладений 18.01.2022 ОСОБА_1 (позикодавець) з ОСОБА_2 , (позичальник), відповідно до умов пункту 1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі еквівалентному 429400,00 доларів США, що на день підписання угоди складає за офіційним курсом НБУ 12 075 586,80 грн.

Також в матеріалах справи є договір позики, укладений 18.01.2022 ОСОБА_1  (позикодавець) з ОСОБА_2 (позичальник), відповідно до умов пункту 1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі еквівалентному 336600,00 доларів США, що на день підписання угоди складає за офіційним курсом НБУ 9 465 865,20 грн.

Тобто, матеріали справи містять дві копії договору позики від 01.01.2022 з різними сумами позики, що, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції,  додатково викликає необхідність застосування підвищеного стандарту доказування.
В матеріалах справи також наявний договір поруки, укладений 18.01.2022 ФГ «Прилуцький» (поручитель) з ОСОБА_1  (кредитор), відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_2  (боржник) зобов`язань за договором позики, укладеним між боржником і кредитором 18.01.2022. Пункт 2 договору поруки встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Водночас апеляційний суд встановивши відсутність підтверджуючих документів, які б свідчили про передачу-отримання коштів між сторонами договору позики, визнав недоведеним факт виникнення між ОСОБА_1 та боржником боргових правовідносин, які в подальшому стали результатом укладення договору позики, зокрема, що боржник та інша сторона фактично отримали кошти в позики до часу його складання та підписання. 

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що посвідчення договору позики свідками не може бути доказом передачі грошових коштів, оскільки передача грошових коштів (у даному випадку - майже півмільйона доларів США)  може бути підтверджена належними та допустимими доказами та не може доводитися лише поясненнями сторони та показаннями свідка.

Надавши належну оцінку доказам фінансової спроможності ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначив, що заявник не навів джерел походження грошових коштів, що є предметом договору позики. Надані ним декларації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за період з 2008 по 2020 роки лише підтверджують отримання ним певного доходу, водночас не дають підстав стверджувати про наявність у фізичної особи ОСОБА_1 такої значної суми грошових коштів для надання її у позику, оскільки відсутні відомості щодо витрат, вчинених особою за цей період. Крім того, до заяви не додано декларацій за 2020-2022 роки, що унеможливлює встановлення доходу особи у цей період.

Оскільки матеріали заяви не містять належних та допустимих доказів передачі грошових коштів кредитором боржнику, відсутність доказів щодо документального підтвердження джерел походження коштів, наданих, за доводами кредитора, у безпроцентну позику боржнику у розмірі майже півмільйона доларів США,  господарський суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив заявлені ОСОБА_1 до боржника грошові вимоги через їх недоведеність.

Зазначаючи в касаційній скарзі про неповне з`ясування господарськими судами обставин справи, що мають значення для справи, ОСОБА_1 не наводить посилань на конкретні наявні у справі докази, які були залишені поза увагою під час розгляду справі, але підтверджують реальність (дійсність) зобов`язальних правовідносин між боржником і ОСОБА_1 , зокрема, його фінансову спроможність щодо надання боржникові позики, джерела походження відповідних коштів тощо. 

Колегія суддів вважає безпідставними твердження скаржника про те, що наявність договору позики, який не було визнано недійсним,  є підставою для включення невиконаних грошових зобов`язань за таким правочином до вимог кредиторів у справі про неплатоспроможність зазначеної фізичної особи.  

Наведене твердження не відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 902/221/22, щодо недостатності обґрунтування грошових вимог до боржника у справі про неплатоспроможність фізичної особи самим лише договором позики та / або борговою розпискою (за наявності сумнівів), а необхідності надання доказів щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, зокрема, документального підтвердження джерел походження відповідних коштів тощо. Підстав для відступу від наведеного висновку під час розгляду цієї справи Верховний Суд не вбачає.

Проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах, на постанови в яких посилається скаржник, шляхом співставлення їх суб`єктів, об`єктів та юридичного змісту, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у справах не є подібними, тому підстави для врахування позицій Верховного Суду, викладених у постановах відсутні.

Відтак, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. За своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом попередньої інстанції оцінкою доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, встановлених статтею 300 ГПК України.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до прийняття апеляційним господарським судом по суті невірного рішення або є підставами для обов`язкового скасування оскарженого судового рішення (частина 1 статті 310 ГПК України), колегією суддів під час касаційного провадження не встановлено. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

З огляду на наведене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 у справі № 912/2416/23 слід залишити без змін як таку, що ухвалена  з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат

У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025  у справі № 912/2416/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                           Огороднік К.М.

Судді                                                                                                    Жуков С.В.

                                                                                                    Картере В.І.