?
ОКРЕМА ДУМКА
29 травня 2025 року 
м. Київ
cправа №  922/3727/19 
суддів Є. В. Краснова, Г. М. Мачульського, Л. І. Рогач
1.          Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду постановою від 29.05.2025 у cправі №  922/3727/22 скасував судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування пункту додатку до рішення міської ради та скасування записів про державну реєстрацію права власності. У цій частині ухвалив нове рішення про відмову в позові. У решті позовних вимог судові рішення залишив без змін.
2.          Вважаємо, що в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ФОП Плотнікова    К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нерухоме майно, відчужене йому за недійсним правочином, судові рішення слід було змінити, а вказану позовну вимогу задовольнити шляхом витребування від ФОП Плотнікова К. С. на користь територіальної громади м. Харкова спірних нежитлових приміщень, а тому не погоджуємось з постановою судової палати в цій частині.
Питання, на які слід було дати відповіді для вирішення спору
3.          При зверненні з позовом у даній справі Прокурор посилався на порушення Харківською міською радою вимог законодавства у сфері приватизації при прийнятті рішення від 26.10.2016 №  412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині пункту 60 щодо незаконного обрання способу приватизації (відчуження) спірних нежитлових приміщень шляхом викупу їх орендарем ФОП Плотніковим К. С.
4.          У зв`язку з цим Прокурор зазначав, що укладений на підставі оспорюваного рішення Харківської міської ради договір купівлі-продажу від 09.02.2017 № 5449-В-С не відповідає вимогам законодавства, інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання цього договору недійсним, і, як наслідок, просив повернути спірне нежитлове приміщення на користь територіальної громади м.    Харкова в особі Харківської міської ради.
5.          Ураховуючи підстави передачі справи № 922/3727/19 на розгляд судової палати, перед Верховним Судом у цій справі постало питання: якому способу захисту відповідає заявлена Прокурором вимога про зобов`язання ФОП Плотнікова К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нерухоме майно, відчужене йому за недійсним правочином, та чи є такий спосіб захисту належним та ефективним у цьому разі.
Позиція судової палати
6.          Відповідаючи на вищенаведене питання, судова палата зазначила, що заявлену Прокурором вимогу про зобов`язання ФОП    Плотнікова    К.    С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення відчужені йому на підставі недійсного договору купівлі-продажу слід розглядати як вимогу про застосування наслідків недійсності цього правочину (реституцію), і її задоволення призведе до захисту порушеного права власності територіальної громади міста у належний та ефективний спосіб. 
7.          Зазначене одночасно свідчить про виконуваність відповідного судового рішення як щодо фактичного повернення майна у володіння власника, так і щодо забезпечення відновлення реєстраційного підтвердження його права володіння цим майном.
8.          З таких міркувань, вимога Прокурора про зобов`язання відповідача-3 повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нерухоме майно підлягає задоволенню.
9.          Крім того, судова палата взяла  до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.02.2024 у справі №    910/2592/19, про те, що "269. Звідси, у разі визнання на підставі судового рішення недійсними результатів аукціону та укладених з переможцем аукціону договорів купівлі-продажу майна боржника, права та обтяження, а саме право власності боржника та обтяження іпотекою майна боржника, повертаються у попередній стан. 270. За наведеного, визнання недійсними у судовому порядку результатів оспорюваного аукціону та укладеного за його наслідком договору купівлі-продажу майна боржника є достатнім способом захисту порушених прав боржника та правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно."
10.          Також судова палата врахувала висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.03.2023 у справі №    712/4755/21, про те, що: "Зважаючи на приписи статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору дарування є достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 та правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно."
11.          З цими висновками судової палати неможливо погодитись, виходячи з такого.
Причини незгоди з висновками судової палати
12.          Положення статей  15,  16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)        визначають, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
13.          Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).
14.          Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
15.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі №  522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі №  910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі №  922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14).
16.          З огляду на положення процесуального законодавства суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.
17.          Звертаючись до суду з позовом, Прокурор просив, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.02.2017, а також зобов`язати Плотнікова К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення та скасувати записи про проведену державну реєстрацію права власності на ці нежитлові приміщення. 
18.          Зі змісту поданого позову вбачається, що позовні вимоги Прокурора у сукупності спрямовані на захист права власності територіальної громади м. Харкова на нерухоме майно, речове право на яке на час звернення з позовом та вирішення спору зареєстровано за ФОП Плотніковим К. С. на підставі договору купівлі-продажу.
19.          Водночас позовні вимоги про повернення майна обґрунтовані з посиланням на положення статті 216 ЦК України, за якої відновлення порушеного права власності (володіння) відбувається шляхом зобов`язання відповідача повернути нерухоме майно територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради.
20.          За приписами частини другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
21.          Отже, застосування реституції як способу захисту зумовлено тим, що на час розв`язання відповідного питання предмет недійсного правочину перебуває у сторони недійсного правочину, якій він був переданий, і захист у цьому разі і полягає у відновленні становища, яке мало місце до порушення.
22.          З наведеного вбачається, що використання у частині першій статті 216 ЦК України виразу "кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину" не означає вказівку саме на вимогу, яка повинна заявлятися для досягнення відповідного результату.
23.          Так, є усталеною практикою та ніким не ставиться під сумнів, що у разі необхідності повернення одержаних коштів належною вимогою є вимога про їх стягнення, а у разі, коли йдеться про частку у статутному капіталі товариства чи цінні папери -про їх витребування (але ніяк про зобов`язання сторони недійсного правочину повернути відповідне майно).
24.          При цьому Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду на підтвердження наведеному щодо застосування частин першої, другої статті 216 ЦК України вказав, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача (пункт 48 постанови від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).
25.          Таким чином, позовна вимога повинна відповідати безпосередній меті, якої прагне досягнути позивач, звертаючись з позовом до суду, втілювати спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.
26.          У цій справі, як і у наведених вище справах, позов спрямований на відновлення порушеного права на нерухоме майно.
27.          Оспорюваний договір купівлі-продажу (як і договори дарування, міни) є зобов`язальним договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 (пункт 9.5). За висновками Великої Палати Верховного Суду відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; вислів у цій нормі "передає або зобов`язується передати", "приймає або зобов`язується прийняти" не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати; натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (пункт 7.32)).
28.          Отже, власник не позбавляється прав на нерухоме майно внаслідок самого лише факту укладення зобов`язального договору, зокрема, договору купівлі-продажу цього майна чи виконання цього договору шляхом передачі майна; за принципом реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю власник позбавляється володіння лише внаслідок державної реєстрації права власності за порушником. 
29.          Тому для захисту прав особи, яка втратила володіння нерухомим майном, відновлення становища полягає саме у забезпеченні введення його у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
30.          При цьому, у даному випадку, вважаємо за необхідне звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 06.07.2022 у справі №  914/2618/16 (пункт 41), відповідно до яких вимога про витребування нерухомого майна не тотожна вимозі про зобов`язання відповідача повернути це майно; у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого володіння суд витребовує таке майно, а не зобов`язує відповідача повернути відповідне майно власникові; тому вимога зобов`язати відповідача повернути нерухоме майно не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.
31.          Метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких із указаних статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі №    183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.11.2018 у справі №    504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі №  19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц).
32.          Як неодноразово та послідовно виснувала Велика Палата Верховного Суду, набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. 
33.          Саме рішення суду про витребування нерухомого майна є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі №    916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
34.          Слід також звернути увагу на питання ефективності виконання судового рішення та питання реалізації статті 1291 Конституції України, яка, серед іншого, гарантує, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
35.          Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).
36.          Забезпечуючи ефективність виконання судового рішення, суд також має враховувати, що покладання обов`язку виконання судового рішення на сторону у справі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії (зокрема, повернути майно) ставить таке виконання рішення суду в залежність від волевиявлення відповідача. 
37.          Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень (див. наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Шмалько проти України" (заява № 60750/00, пункт 43), справа "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, пункт 51) та інші).
38.          Отже, виконання судового рішення, яке може бути виконане від імені боржника іншою особою, тобто якщо обов`язок боржника не має особистого характеру, не може бути покладено на самого боржника, який не виконав його добровільно, а підлягає примусовому виконанню. Протилежний висновок суперечив би статті 6 Конвенції.
39.          Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема, виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Схожі правові висновки Верховний Суд виклав у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі № 924/315/17.
40.          Тобто судове рішення, яке набрало законної сили, має бути виконано незалежно від волі боржника.    Це означає, що боржник не може самостійно вирішувати, чи виконувати рішення, і держава має забезпечити його примусове виконання.    
41.          Таким чином рішення про зобов`язання боржника вчинити дії (у даному випадку про зобов`язання відповідача-3 повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нерухоме майно) є рішенням, примусове виконання якого залежить від волі боржника.  
42.          У той же час, у разі задоволення позову про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.
43.          В контексті наведеного варто звернутися до положень частини першої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", якими передбачено, що під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.
44.          Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки    виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника    та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення суду самим боржником.
45.          З цього приводу слід також звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких судове рішення, на підставі якого мають бути проведені реєстраційні дії, не підлягає примусовому виконанню, але є юридичним фактом, з яким закон пов`язує юридичні наслідки, а саме виникнення обов`язку державного реєстратора вчинити відповідну реєстраційну дію (див. постанову Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №  910/15043/21 (910/13122/22) (пункт 9.64) та mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 0840/3447/18 (пункт 49), від 05.07.2023 у справі №  910/15792/20 (пункт 8.5)). 
46.          Тому при вирішенні спору в цій справи вважаємо, що застосуванню підлягають наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких належною позовною вимогою у цій справі є вимога про витребування від ФОП Плотнікова К. С. на користь територіальної громади спірного нерухомого майна. Проте, така позовна вимога Прокурором не була пред`явлена.
47.          Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 0107.2021 у справі №  9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №  462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 58)).
48.          Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
49.          Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів як ефективність - можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
50.          Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29)).
51.          У цій справі  прагнення Прокурора в частині повернення територіальній громаді володіння спірним нерухомим майном (враховуючи сукупність заявлених ним вимог) не викликає сумніву, а позовна вимога Прокурора зобов`язати ФОП Плотнікова К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення може бути витлумачена у відповідності до належного способу захисту прав.
52.          З огляду на наведене вважаємо, що позовні вимоги у цій справі про зобов`язання ФОП Плотнікова    К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення слід було задовольнити шляхом витребування від ФОП Плотнікова К. С. на користь територіальної громади м. Харкова спірних нежитлових приміщень. 
53.          Таке судове рішення і буде підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за територіальною громадою м. Харкова права власності на витребуване нерухоме майно, забезпечуючи ефективність відновлення прав громади.
54.          З огляду на зазначене вважаємо, що судові рішення судів  попередніх інстанцій в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ФОП Плотнікова    К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нерухоме майно підлягали зміні.

Судді                                                                                          Єгор КРАСНОВ

Суддя                                                                                          Григорій МАЧУЛЬСЬКИЙ

Суддя                                                                                          Лариса РОГАЧ