УХВАЛА

10 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/7122/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю  секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
позивача -  Ярошевський Г. В. (адвокат),
відповідача - Чебанов О. О. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Каліфорнія репаблік"
на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024    
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025
за позовом    Благодійної організації "Благодійний фонд "Каліфорнія репаблік"
до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
про визнання недійсним одностороннього правочину, зобов`язання вчинити дії, стягнення пені та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
1.          Благодійна організація "Благодійний фонд "Каліфорнія репаблік" (далі - Організація, позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі -Банк, відповідач) про:
- визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого Банком щодо припинення договору про надання банківських та інших послуг від 05.01.2024, укладеного між сторонами спору;
- зобов`язання Банку виконати платіжні інструкції від 20.03.2024 № 17, від 20.03.2024 № 18, від 02.04.2024 № 19 про перерахування грошових коштів (з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог);
- стягнення 34 642, 30 грн пені;
- стягнення з Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в якості відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн.

2.          В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що одностороння відмова відповідача від договору про надання банківських та інших послуг є незаконною, оскільки відповідач у письмовій відмові не навів мотивів розірвання ділових відносин із позивачем, не зазначив підстав, визначених  статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон № 361-IX) та не вказав ознак підозрілості фінансових операцій позивача. Зокрема, відповідачем не продемонстровано суть ризик-орієнтовного підходу щодо позивача, що відповідно, вказує на необґрунтованість прийнятого відповідачем рішення. Позивач вважає, що відповідач вийшов за межі своїх повноважень у вжитті заходів відносно позивача, як неприбуткової організації, що свідчить про недійсність односторонньої відмови Банку відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

3.          Також, позивач зазначає, що внаслідок вчинення відповідачем одностороннього правочину щодо припинення договору та невиконання платіжних інструкцій позивача, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні ділової репутації юридичної особи.

4.          Рішенням Господарського міста Києва від 31.10.2024 (суддя                Щербаков С. О.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 (колегія суддів: Майданевич А. Г., Сулім В. В., Коротун О. М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

5.          Судові рішення мотивовано тим, що односторонній правочин відповідача про відмову від підтримання ділових відносин з позивачем вчинений за наявності ґрунтовних підстав для такої відмови, відповідає приписам статті 15 Закону № 361-IX та постанові Нацбанку України від 19.05.2020 № 65 "Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу" (далі - Положення № 65) та внутрішнім документам Банку, які прямо наділяють останнього обов`язком на вчинення такого одностороннього правочину у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

6.          У вирішенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50  000,00 грн суди виходили із не доведення обставин спричинення відповідачем  позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

7.          Організація, не погоджуючись із судовим рішенням попередніх інстанцій, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі № 910/7122/24, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.          Банк у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані позивачем судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а оскаржувані рішення та постанова ухвалені судами попередніх інстанцій з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

9.          У зв`язку з обранням судді Ємця А. А. до Великої Палати Верховного Суду відповідно до рішення зборів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2025 № 10, склад судової колегії касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025, який наявний в матеріалах справи.

10.          Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

11.          Відповідно до частини другої   статті 287 ГПК України   підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 287 ).
12.          Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 ГПК України   у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

13.          Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

14.          Згідно з пунктом 5 частини першої   статті 296 ГПК України   суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 цього Кодексу   судом встановлено, що   висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

15.          Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

16.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

17.          Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

18.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

19.          Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

20.          Суд зазначає, що предметом касаційного оскарження є висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. Разом із тим, доводи касаційної скарги зводяться лише до незгоди з ухваленими судовими рішеннями, зокрема, в частині висновків суду щодо застосування статті 15 Закону № 361-IX та Положення № 65. В іншій частині, зокрема щодо висновків судів про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди ухвалені у справі судові рішення жодним з учасників спору не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

21.          У вирішенні доводів касаційної скарги колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

22.          Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

23.          Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                       № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що    на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

24.          Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

25.          Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

26.           Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке.

27.          Організація, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23, від 09.10.2019 у справі № 761/28762/18 та від 21.11.2022 у справі № 757/35987/20-ц.

28.          Основними аргументами скаржника є, зокрема те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що у надісланому відповідачем повідомленні про відмову у підтриманні ділових відносин на підставі вимог частини першої статті 15 Закону №361-IX відсутнє обґрунтування правових підстав для встановлення ризиків. Банком не встановлювались ідентифікатори таких ризиків, мотиви їх встановлення, а також відсутні висновки щодо фінансового моніторингу та зазначення підстав відмови в підтриманні ділових відносин з посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини першої статті 15 Закону № 361-ІХ. Банком не наведено посилання на конкретний внутрішній документ банку, який встановлює процедуру проведення належної перевірки, переоцінки ризиків та прийняття відповідного рішення.

29.          Скаржник наголошує на тому, що суди першої та апеляційної інстанції у вирішенні цього спору не врахували висновків Верховного Суду у означених ним постановах, зокрема, в частині того, що: за відсутності обставин, які б свідчили, що банк під час встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику дотримався процедури, встановленої законодавством та/або внутрішніми документами банку, що підтверджується відповідними доказами, розірвання договорів є неправомірним.

30.          Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

31.          У справі, яка переглядається (№ 910/7122/24), судами попередніх інстанцій встановлено, зокрема, такі фактичні обставини спору:
-          між сторонами 05.01.2024, шляхом подання позивачем заяви про приєднання до публічної пропозиції укладення договору про надання банківських та інших послуг, відповідно до  статті 634 ЦК України, укладений договір про надання банківських та інших послуг;
-          у той же день Банком відкрито позивачу банківські рахунки;
-           12.03.2024 Банк на виконання вимог "Положення про здійснення банками фінансового моніторингу", затвердженого Постановою НБУ від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення № 65) та Закону №361-IX направив позивачу (з використанням системи IFOBS) повідомлення про надання документів, які підтверджують суть та мету фінансових операцій;
-          Зокрема, Банк запросив у позивача інформацію щодо операцій та діяльності Організації, які викликали підозри, а саме: 1) надати детальний опис діяльності позивача; 2) звіти позивача, які мали б надаватись донорам про використання коштів, які надходили як благодійна допомога; 3)  документи, що підтверджують наявність приміщень для проведення господарської діяльності, складів; 4) супровідні документи, що підтверджувати б дійсність та достовірність до операцій, зазначених у додатку до запиту ( договори, накладні, рахунки на оплату, акти прийому - передачі, обґрунтування вибору контрагентів для поставки товарів, враховуючи дату реєстрації даних підприємців); 
-           14.03.2024 позивач направив до Банку лист із описом діяльності та копіями документів, однак інформація та документація позивача була неповною, оскільки мети та суті діяльності і операцій, що проводились Організацією, не розкривала;
-          у зв`язку із чим задля уточнення наданої інформації Банк додатково направляв позивачу запити про надання інформації та документації від 19.03.2024 та від 21.03.2024; 
-          відповіді на додаткові запити та достовірної, повної, належної інформації щодо суті та мети діяльності позивач Банку не надав;
-          також 14.03.2024, 15.03.2024, 20.03.2024 та 02.04.2024 через систему "iFOBS Клієнт" направив відповідачу 5 платіжних інструкцій для виконання. Зокрема: платіжну інструкцію від 14.03.2024 № 11 про перерахування на банківський рахунок ФОП Сіренко М. Ю. в АТ "Універсал Банк" 500 000, 00 грн, із призначенням платежу "за гарячі обіди (Херсон) договір 4 від 11.03.2024"; платіжну інструкцію від 15.03.2024 № 12 про перерахування на банківський рахунок ФОП Сіренко М. Ю. в AT "Універсал Банк" 500 000, 00 грн, із призначенням платежу "за гарячі обіди (Херсон) договір 4/2024 від 12.03.2024"; платіжну інструкцію від 20.03.2024 № 17 про перерахування на банківський рахунок ФОП Волошиної Г. В. в АТ "Універсал Банк" 500 000, 00 грн, із призначенням платежу "за гарячі обіди (Херсон) договір 3/2024 від 08 березня 2024"; платіжну інструкцію від 20.03.2024 № 18 про перерахування на банківський рахунок ФОП Дейнекіна О. С. в AT "Універсал Банк" 500 000, 00 грн, із призначенням платежу "за гарячі обіди (Херсон) договір 1/2024 від 13.01.2024, без ПДВ"; платіжну інструкцію від 02.04.2024 № 19 про перерахування на банківський рахунок БО БФ "Каліфорнія Репаблік" в ПАТ "Банк Восток" 530 563, 11 грн, із призначенням платежу "переказ коштів на власний рахунок";
-          однак 05.04.2024 відповідач повідомив позивача про закриття банківських рахунків; 
-          також 30.04.2024 Банк надіслав позивачу лист № 0620000/13231-24, відповідно до якого повідомив, що з урахуванням забезпечення належного застосування ризик-орієнтованого підходу під час обслуговування позивача, а також враховуючи детальний аналіз наданих Організацією документів та пояснень, Банком прийнято рішення щодо розірвання ділових відносин із позивачем та про закриття рахунків.

32.           Не погодившись із зазначеними вище висновками Банку, позивач звернувся до суду із цим позовом. На думку позивача, Банк безпідставно за відсутності доведення обставин та підстав, визначених у частини першій статті 15  Закону №361-IX припинив ділові відносини з клієнтом та вчинив оспорюваний односторонній правочин щодо припинення договору про надання банківських та інших послуг, укладеного з Організацією.

33.          На спростування обставин визначених позивачем на обґрунтування позовних вимог та на підтвердження існування правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику за результатами проведення внутрішньої перевірки Банк надав суду  доповідну записку Банку щодо прийняття рішення про відмову у підтриманні ділових відносин з клієнтом від 02.04.2024 № 0025402/24-647-24.

34.          Суди встановили, що із доповідної записки Банку щодо прийняття рішення про відмову у підтриманні ділових відносин з клієнтом від 02.04.2024 № 0025402/24-647-24 вбачається, що відповідачем проведено внутрішню перевірку та аналіз наданих позивачем на вимогу Банку документів за результатами якої встановлено таке:
-          позивач отримує валютні зарахування від міжнародної організації World Central Kitchen та в подальшому перераховує на рахунки фізичних осіб-підприємців за приготування гарячих обідів для осіб, які перебувають на прифронтових територіях Херсонщини;
-          на підставі ризик-орієнтованого підходу відповідачем проаналізовані контрагенти позивача -дата та адреса реєстрації, наявність потужностей для здійснення діяльності згідно заявленого КВЕД та відповідні зв`язки. Відповідачем встановлено, що основними контрагентами позивача є новостворені фізичні особи-підприємці, а саме: ФОП Дейнекін Олексій Семенович, ідентифікаційний код- НОМЕР_1 , дата реєстрації - 14.09.2023; ФОП Сіренко Марина Юріївна, ідентифікаційний код- НОМЕР_2 , дата реєстрації - 11.03.2024; ФОП Волошина Ганна Володимирівна, ідентифікаційний код- НОМЕР_3 , дата реєстрації - 07.03.2024.
-          за результатом аналізу контрагентів позивача відповідачем виявлені такі критерії ризику ВК/ФТ (легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення) згідно із додатком 19 Положення 65, а саме:  період діяльності юридичної особи з дати державної реєстрації менший ніж півроку;  юридична особа не має (у власності або користуванні) виробничих потужностей/торговельно-складських приміщень, інших активів, необхідних для ведення задекларованої господарської діяльності, або обсяги господарської діяльності неспівставні з обсягами наявних активів;
-          за результатом аналізу документів, наданих позивачем на запит Банку встановлено, що договори з контрагентами - ФОП позивачем укладені в день реєстрації таких ФОП, а платежі здійснені на круглі суми (без прив`язки вартості обідів/закуплених товарів). Зокрема, перший платіж на контрагента ФОП Сіренко М. Ю. здійснений у день реєстрації ФОП, а саме 11.03.2024 та повернутий наступного дня як помилковий (один із критеріїв ризиковості фінансових операцій).
- на запит Управління фінансового моніторингу зробленого у відповідності до положень частини сьомої статті 11 Закону №361-IX, стосовно надання документів, які підтверджують розрахунки з ФОП, позивачем (клієнтом) так і не надано повний пакет документів, що підтверджував би розрахунки з даними фізичними особами-підприємцями. Зі слів клієнта дані підприємці закуповують продукти харчування та забезпечують готові обіди самостійно. Відповідно до договору з ФОП Сіренко М. Ю., підприємниця має приготувати 20 000 обідів за місяць, при цьому не менше 2000 порцій за день. Фактичне приготування такої кількості та відповідну передачу особам, які потребують, з боку Організації документально не підтверджено. Немає можливості підтвердити наявність відповідних потужностей у зазначеного контрагента, для приготування такої кількості їжі (надані лише фото 3-х осіб на кухні та, відповідно, не можливо встановити чиї це працівники, на території якого приміщення знаходяться, тощо), отже виникає сумнів стосовно можливості контрагента позивача виконати умови укладеного договору; 
- у доповідній записці зазначено, що Банку наданий акт приймання передачі від 19.03.2024 до договору  від 08.03.2024 3/2024, проте у той час ФОП Сіренко М. Ю. ще не була зареєстрована як фізична особа-підприємець (реєстрація 11.03.2024)  та вже на день складання акта (на 19.03.2024) встигла протягом тижня нагодувати жителів Херсону 4 000 обідами. При цьому, сума за цим актом менша за 500 000, 00 грн, хоча оплата за означені в акті "послуги/товари" здійснена саме на цю суму;
- аналогічна ситуація вбачається також у відносинах із контрагентом позивача ФОП Волошиною Г. В. (реєстрація ФОП відбулася 07.03.2024) водночас на момент подачі акта від 17.03.2024 остання приготувала 20 тисяч готових страв;
- Банк також встановив, що вказані новостворені ФОП зареєстровані в м. Миколаєві. При цьому, на запит Банку щодо надання документів та пояснень на підтвердження факту поставки 6 000 обідів щоденно до Херсону (враховуючи кількість Підприємців (2) та щоденну кількість готових страв, у т.ч. і відстань від Миколаєва до Херсона), тобто підтвердження що зареєстровані в м. Миколаїв ФОП ведуть фактичну діяльність в м. Херсон позивачем не надано; 
- позивачем також надано Банку договір оренди, укладений з фізичною особою Фесенком Володимиром Олексійовичем від 13.01.2024. Проте, за результатами аналізу вказаного договору, Банк встановив, що у цьому договорі не зазначено орендованої площі. Отже, відповідно, не вбачається за можливе встановити чи зберігаються там продукти/готові страви, а також наявність на цій території потужностей, необхідних для здійснення відповідної діяльності, яку позивач декларує у м. Херсоні. Крім того, Банк встановив, що з цією фізичною особою здійснюються готівковими коштами;
- на підставі аналізу наданих позивачем документів, у Банку виникли сумніви у можливості контрагентів позивача надавати відповідні послуги та у таких обсягах, а також банком зазначено, що з усіх наданих позивачем документів не вбачається можливим встановити, де, як саме та в який спосіб здійснюється роздача обідів особам, які їх потребують;
- також Банком також запитано у позивача калькуляцію витрат та перелік продуктів, які входять до порції у 450 грам, однак із наданих позивачем документів не вдалося з`ясувати такі витрати. Зокрема, позивачем надані так обґрунтування - посилання на Google диск із зазначенням меню/ меню Херсон 2000 у вигляді EXEL таблиці, з якої також не можливо встановити витрати на кожну порцію. Тобто, надані позивачем відомості не можна вважати належними підтвердженнями діяльності, оскільки останні є його робочою документацією, яка не оформлена належним чином, із проставленням підписів та печаток, а отже, не має ознак офіційної документації.

35.           Наведене вище (результат проведеного моніторингу та аналіз поданих позивачем документів) і мало своїм наслідком встановлення Банком позивачу неприйнятно високого ризику за критерієм - ВК/ФТ (легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення) згідно з Додатком 19 Положення 65. 
Зокрема:
- суб`єкт господарювання є новим клієнтом банку, з дати встановлення ділових відносин з яким не пройшло три місяці;
- юридична особа не має (у власності або користуванні) виробничих потужностей / торговельно-складських приміщень, інших активів, необхідних для ведення задекларованої господарської діяльності, або обсяги господарської діяльності неспівставні з обсягами наявних активів;
- кількість працівників (у тому числі таких, що працюють за цивільно-правовими угодами, зокрема договорами підряду) юридичної особи не відповідає виду та обсягам її діяльності;
- тривалий час спостерігається аналогічна тенденція щодо обсягу дебетових та кредитових фінансових операцій за рахунком клієнта протягом одного дня (незвично швидке проходження коштів через рахунок, тобто незначне сальдо на початок та кінець дня та великі щоденні обороти коштів за рахунком).

36.          Суди встановили, що у прийнятті оскаржуваного позивачем рішення (Банк врахував такі обставини: за період з 12.02.2024 до 22.03.2024 (без врахування РКО) виявлено значний обіг коштів між позивачем та його контрагентами; пи цьому, за результатом аналізу документів, наданих клієнтом на запит Банку, встановлено, що договори з контрагентами - ФОП укладені Організацією в день реєстрації таких ФОП, а платежі здійснені на круглі суми (без прив`язки вартості обідів/закуплених товарів); зокрема, перший платіж на контрагента ФОП Сіренко М. Ю. здійснений у день реєстрації ФОП (11.03.2024) та повернутий наступного дня, як помилковий (один із критеріїв ризиковості фінансових операцій); враховуючи типологічні дослідження, підготовлені та оприлюднені Державною службою фінансового моніторингу України індикатори підозрілості фінансових операцій, за висновками Банку, можуть свідчити на наявний високий ризик участі клієнтів у схемах по переведенню безготівкових коштів у готівку/здійсненню "удаваних" операцій (лише на папері) /участь у "конвертаційних" схемах тощо; Банком встановлено, що позивач, отримавши валютні кошти від іноземної організації World central kitchen, як оплату для допомоги постраждалим від збройної агресії проти України у забезпеченні готовими обідами, у подальшому розподіляє отримані грошові кошти між пов`язаними новоствореними ФОП; позивачем не надано документів, на підтвердження розрахунків із контрагентами, наявності виробничих потужностей для ведення відповідної діяльності із забезпечення готовими обідами постраждалих від військовою агресії, як у позивача так і у фізичних осіб-підприємців. Тобто, позивач не надав Банку, як суб`єкту первинного фінансового моніторингу інформації та документації щодо підтвердження мети та суті діяльності ініційованих ним фінансових операцій.

37.          Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди виходили із того, що:
-          відповідач, здійснивши належну перевірку фінансових операцій позивача та виявивши підозрілу діяльність, керуючись спеціальним законом, виконав обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу та встановив позивачу неприйнятно високий ризик ділових відносин. Як наслідок, відповідач відмовився від підтримання ділових відносин з Позивачем для уникнення ризиків використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення;
- при встановленні позивачу неприйнятно високого ризику відповідач взяв до уваги факти та обставини, які свідчать про підозрілу фінансову діяльність Організації та сукупних пов`язаних між собою фінансових операцій із певними особами ФОП (ФОП Сіренко М. Ю., ФОП Волошина Г. В., ФОП Дейнекіна О. С.), які не мають очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети. Тобто, "удаваних" операцій (лише на папері), участі у "конвертаційних" схемах по переведенню безготівкових коштів у готівку, тощо; вказані операції є нетиповими, а їх економічна сутність та результат для позивача не є обґрунтованими і очевидними;
-          пояснення позивача не містили повної інформації та підтверджуючих документів, що були витребувані відповідачем у запиті, що, вочевидь, є недостатнім, аби Банк міг виконати покладені на нього законом обов`язки та мінімізувати ризики, пов`язані з таким клієнтом;
-          доводи позивача про відсутність у матеріалах справи обґрунтованого та належним чином оформленого відповідачем рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику спростовуються наявною у матеріалах справи доповідною запискою Банку щодо прийняття рішення про відмову у підтриманні ділових відносин з клієнтом від 02.04.2024 № 0025402/24-647-24 та повідомленням Банку про припинення договору про надання банківських та інших послуг.

38.          Отже, за висновками судів, Банк у межах своїх повноважень, визначених частиною сьомою статті 11 Закону № 361-IX, здійснивши належну перевірку фінансових операцій Організації та пов`язаних із нею осіб із дотриманням внутрішньої процедури, виявивши за її результатами підозрілу діяльність (використання рахунків юридичної особи в Банку для легалізації коштів, здійснення складних та незвично великих фінансових операцій за відсутності очевидно економічної чи законної мети), а також у зв`язку з відсутністю на момент здійснення операцій у володіння Банку будь-яких документів на підтвердження правомірності та реальності діяльності позивача (економічної мети), правомірно встановив позивачу неприйнятно високий ризик та, як наслідок, скористався наданим йому правом у статті 15 Закону №    361-ІХ щодо відмови від ділових стосунків з позивачем задля уникнення ризиків використання Банку з метою легалізації (відмивання) доходів. При цьому повідомивши позивача про своє рішення належним чином. Односторонній правочин Банку про відмову від ділових відносин із позивачем відповідає приписам статті 15 Закону №    361-ІХ, вимогам Положення №    65 та внутрішнім документам Банку, а тому підстави для визнання його недійсним відповідно до статей    203, 215 ЦК України відсутні.

39.           У такий спосіб, з урахуванням встановлених судами обставин справи та наведених приписів законодавства суди визнали вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

40.           У контексті наведеного вище, доводів касаційної скарги та підстав відкриття касаційного провадження, колегія суддів відзначає, що Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом № 361-IX. Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.

41.           Зокрема, положеннями Закону № 361-IX визначено, що неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу; фінансовий моніторинг - це сукупність заходів, що вживаються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу (пункти 39, 66 частини першої статті 1).

42.           Згідно з положеннями частини другої статті 11 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин.

43.          Частиною сьомою статті 11 Закону № 361-IX визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.

44.          Відповідно до положень частини першої, третьої статті 12 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу (Банк) зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим; наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: 1) є складними фінансовими операціями; 2) є незвично великими фінансовими операціями; 3) проведені у незвичний спосіб; 4) не мають очевидної економічної чи законної мети.

45.          Відповідно до частини шостої статті 7 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:
- неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;
- наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

46.             Згідно з частиною першою статті 15 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка / відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

47.           Приписи статті 15 Закону № 361-IX уповноважують банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику та достатнім чином аргументувати, на підставі чого клієнту встановлено неприйнятно високий ризик та за якими критеріями (висновок, який  викладений у постанові Верховного Суду від 09.01.2024 у справі № 922/1253/23).

48.          Як вже зазначено вище, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що відповідач, здійснивши належну перевірку фінансових операцій позивача та виявивши підозрілу діяльність, керуючись спеціальним законом, виконав обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу, на підставі чого і встановив позивачу неприйнятно високий ризик ділових відносин.

49.           Натомість позивач стверджує, що суди у вирішенні цього спору  не врахували висновків Верховного Суду, які викладені  у постановах Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23, від 09.10.2019 у справі                                № 761/28762/18 та від 21.11.2022 у справі № 757/35987/20-ц.

50.          Верховний Суд зазначає, що предметом позову в означених скаржником справах також були вимоги про визнання недійсними односторонніх правочинів, вчинених банком щодо розірвання договорів із клієнтами у зв`язку із встановленням їм неприйнятно високого рівня ризику. Отже, означені скаржником справи та справа, що розглядається є подібними за предметом та підставами позову.

51.           Так, аналізуючи положення частини шостої статті 7, статей 11, 12, 15 Закону №361-IX та статті 1075 ЦК України, Верховний Суд у означених вище справах, а також у інших справах (№ 910/18504/20, № 910/10855/21,                                 № 922/1253/23, № 757/57487/20-ц, тощо) дійшов таких висновків, зокрема, що банк наділений правом на відмову від підтримання ділових відносин з клієнтом у зв`язку зі встановленням йому неприйнятно високого ризику, однак це право не є абсолютним та є обмеженим, а тому в кожному конкретному випадку банк повинен:
- підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику за результатами проведення внутрішньої перевірки шляхом надання належних доказів, зокрема, рішення у вигляді висновку чи у вигляді іншого документа, який згідно з внутрішніми документами банку вважається таким рішенням, із чітким зазначенням підстав відмови від ділових відносин з клієнтом або вчинення фінансової операції, дотримавшись таким чином принципу змагальності сторін (стаття 13 ГПК України);
-          судам необхідно в кожному випадку, враховуючи    встановлені обставини справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

52.           Як вже зазначено у спорах між Банками та клієнтами, що виникають у зв`язку зі встановленням останньому неприйнятно високого рівня ризику та відмовою від підтримання ділових відносин, вказані висновки є сталими та послідовними і містяться у численних постановах Верховного Суду, у тому числі і у постановах на неврахування яких посилається скаржник.

53.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що здійснивши належну оцінку наявних у матеріалах справи доказів, судами не встановлено необґрунтованості дій Банку у прийнятті оскаржуваного позивачем рішення щодо встановленням йому неприйнятно високого ризику та припинення ділових відносин із ним.

54.           Водночас у справі № 910/18889/23 (на яку посилається скаржник), суди встановили, що матеріали не містили рішення банку про встановлення неприйнятно високого ризику за результатами його переоцінки. За наведених обставин Верховний Суд і зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували обставин наявності відповідного рішення Банку, його повноти, вмотивованості та відповідності встановленій процедурі прийняття, хоча за нормами чинного законодавства повідомленню клієнта про відмову від ділових відносин передує прийняття Банком відповідного обґрунтованого рішення у вигляді документа, передбаченого внутрішніми правилами (програмами тощо).

55.           У постанові від 09.10.2019 справі № 761/28762/18 Верховний Суд залишаючи без змін судові рішення першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог врахував саме фактичні встановлені судами обставини спору, зокрема, що обставин, які б свідчили про те, що Банком дотримано процедури встановлені законодавством та/ або внутрішніми документами судами встановлено не було.

56.           Отже, системно проаналізувавши доводи та аргументи скаржника, Верховний Суд вважає, що правовідносини у справі № 910/7122/24 та у справах № 910/18889/23 та  № 761/28762/18 не є подібними за змістовим критерієм. Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду у означених вище справах не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах не є схожими за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

57.          Наведене свідчить, що відсутні підстави вважати, що висновки, зроблені Верховним Судом у наведених скаржником справах, зроблені з урахуванням однакових фактичних обставин, які встановлені судами попередніх інстанцій у кожній із справ та, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

58.          Враховуючи наведене вище, правовідносини у справах № 910/18889/23 та  № 761/28762/18 (на які посилається скаржник) та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності, оскільки фактичні обставини у вищевказаних справах є відмінними від обставин цієї справи, а тому висновки, які здійснені судом касаційної інстанції у зазначених справах, не є релевантними для справи № 910/7122/24.

59.          Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судового рішення.

60.           Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.11.2022 у справі № 757/35987/20-ц також є необґрунтованими, оскільки предметом спору у означеній справі були вимоги фізичної особи до Банку про відшкодування майнової та моральної шкоди. У означеній постанові Верховний Суд зазначив про те, що позивач не заявляла до банку позовних вимог про визнання неправомірним рішення про встановлення їй неприйнятно високого рівня ризику, а також не заявляла вимог про визнання недійсною односторонньої відмови банку від договору банківського вкладу.

61.          Наведене також свідчить, що висновки Суду у цій справі не можуть бути релевантними до обставин спору у справі, що розглядається.

62.           Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

63.           Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

64.            З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається скаржник, не знайшли свого підтвердження.

65.           Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, а також є такими, які не узгоджуються з підставою касаційного оскарження, визначеною самим скаржником. 

66.           Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №   910/12405/21, від 21.03.2023 у справі №   908/125/18, від 19.04.2023 у справі №   921/64/22, від 06.06.2023 у справі №   914/217/22, від 09.04.2024 у справі №   910/6316/23).

67.           У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

68.           Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої   статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої   статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Організації на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025  у справі №   910/7122/24.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд "Каліфорнія репаблік" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі №   910/7122/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова