УХВАЛА

14 серпня 2025 року 
м. Київ

cправа №  916/3535/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В., 
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О., 

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ «Будова» -                     Золотоверх М.С., адвокат (в порядку самопредставництва),
відповідача - Одеської обласної прокуратури - Плясун Г.С., в порядку самопредставництва, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ «Будова»
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від  28.04.2025 (головуючий суддя: Таран С.В., судді Принцевська Н.М., Поліщук Л.В.)
у справі №  916/3535/21
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ «Будова» (далі - ТОВ «ФПГ «Будова»)
до  Одеської обласної прокуратури (далі - Прокуратура) 
про зобов`язання виконати умови договору,

ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ФПГ «Будова» звернулося до суду з позовом до Прокуратури про зобов`язання виконати умови договору від 26.06.2017 №1Д про дольову участь у будівництві, а саме вчинити дії з отримання:
- сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта: «Будівництво житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення, підземним та наземним гаражами (перша черга будівництва) за адресою: м. Одеса, вул. Жаботинського, 54-А», розташованого в Одеській області, м. Одеса, Київський район, вул. Жаботинського, 54-А, кадастровий номер: 5110136900:18:017:0058;
- сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта: «Будівництво житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення, підземним та наземним гаражами (третя черга будівництва) за адресою: м. Одеса, вул. Жаботинського, 54-А», розташованого в Одеській області, м. Одеса, Київський район, вул. Жаботинського, 54-А, кадастровий номер: 5110136900:18:017:0058, -
з використанням електронного кабінету замовника Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на неналежне виконання відповідачем, як замовником будівництва, своїх зобов`язань за договором від 26.06.2017 №1Д про дольову участь у будівництві.
Справа розглядалася судами неодноразово. 
За результатом нового розгляду справи рішенням господарського суду Одеської області від 16.09.2024 у справі № 916/3535/21 (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість. Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від  28.04.2025 зі справи рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Здійснено новий розподіл судових витрат.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема тим, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження дотримання самим позивачем, якому було делеговано виконання передбачених чинним законодавством функцій замовника будівництва, послідовності вчинення дій, що повинні передувати отриманню сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів дотримання самим позивачем, як особою, якій на підставі пунктів 1.3, 2.2 та 2.2.7 договору від 26.06.2017 №1Д про дольову участь у будівництві були делеговані всі функції замовника будівництва, у тому числі, підготовка виконавчої та іншої документації для прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію, порядку дій, визначеного у статтях 26, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та положень пунктів 24, 25 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що неприпустимим є зобов`язання відповідача отримати сертифікат, з ігноруванням встановленої спеціальним законодавством послідовності етапів, які передують одержанню такого сертифіката. Крім того, апеляційний господарський суд, з посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 916/998/18, зазначив про те, що не є належним способом захисту зобов`язання сторони договору належним чином і в повному обсязі виконувати обов`язки, передбачені відповідним договором, у разі, коли така вимога дублює положення договору, яке є обов`язковим для сторін в силу закону. При цьому, встановлення судом обставин обрання позивачем неналежного та/або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «ФПГ «Будова» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого господарського суду про задоволення позову залишити в силі.
Касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФПГ «Будова»  відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Прокуратура у відзиві на касаційну скаргу просила Суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення попередньої інстанції - без змін. При цьому, Прокуратура за змістом відзиву зазначила також про те, що наявні підстави для вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Згідно з ухвалою Суду від 29.07.2025 зі справи задоволено клопотання ТОВ «ФПГ «Будова» про участь у судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному  судовому рішенні застосовані норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду 01.07.2021 зі справи № 917/549/20, від 07.08.2019 зі справи № 910/29116/14, від 18.06.2019 зі справи № 920/330/18, від 03.08.2022 зі справи № 910/5408/21, від 06.04.2020 зі справи                                  № 910/15767/18 у подібних правовідносинах.
За доводами скаржника, судом апеляційної інстанції порушені норми матеріального права (пункт 6 частини першої статті 3, статті 16, 509, 525, 526, 610, 629 Цивільного кодексу України) та норми процесуального права (приписи статей 7, 13, 74, 86, 236 ГПК України).
Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.
З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. 
Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Слід зазначити про те, що скаржник за змістом касаційної скарги не зазначає, які саме висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 6 частини першої статті 3, статей 16, 509, 525, 526, 610, 629 Цивільного кодексу України, статей 7, 13, 74, 86, 236 ГПК України не враховані судом апеляційної інстанції у справі № 916/3535/21, у зв`язку з чим Верховний Суд аналізує зміст постанов, на які посилається скаржник, у цілому в аспекті висловлених правових позицій щодо застосування норм права, які вказує скаржник. 
При цьому Суд зазначає, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Так, предметом спору у справі № 917/549/20, на яку посилається скаржник, був позов фізичної особи про визнання удаваним договору дарування частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, застосування до договору дарування норм, що регулюють укладення договору купівлі-продажу з переведенням на позивача прав та обов`язків покупця відповідної частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, визнання недійсним акта приймання-передачі частини частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, скасування реєстраційної дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У цій справі Верховний Суд, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, зокрема виснував, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків; суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.
У справі № 910/29116/14, на яку посилається скаржник, розглядався спір про стягнення компенсації за порушення виключних майнових авторських прав, у зв`язку з неправомірним (без надання відповідного дозволу) використанням відповідачем у приміщенні ресторану музичних творів. Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції у справі та направляючи останню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив про те, що скасовуючи рішення місцевого господарського суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що організацією колективного управління не надано належних та допустимих доказів на підтвердження набуття позивачами майнових авторських прав на спірні музичні твори (за відсутності у матеріалах справи, зокрема договорів, посилання на які містяться у деклараціях музичних творів), відповідно, й наявності в організації повноважень управляти майновими авторськими правами на такі музичні твори. Водночас відповідно до приписів частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи; у відповідності до приписів частин першої та четвертої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. При вирішенні даного спору апеляційний господарський суд не дотримався вимог статей 74, 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому постанова суду апеляційної інстанції зі справи підлягає скасуванню як така, що прийнята з порушенням норм процесуального права.
У справі № 920/330/18 розглядався спір про визнання недійсною додаткової угоди до договору суборенди земельних ділянок. У цій справі Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову, виходив, зокрема з того, що   в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що додаткова угода до договору ним не підписувалась, наміру укладати таку угоду у позивача не було, а спірний правочин підроблений. Згідно з приписами статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Беручи до уваги посилання позивача на те, що додаткову угоду до договору останній не підписував (відсутність події), Верховний Суд зазначив, що суд попередньої інстанції правомірно зобов`язав відповідача, який, заперечуючи проти позову, стверджував про існування підписаного документа, подати відповідні докази наявності події підписання додаткової угоди.
У справі № 910/5408/21, на яку також посилається скаржник, розглядався спір про стягнення заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати наданих послуг за генеральним договором. У цій справі Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, зокрема про те, що відповідач не надсилав позивачу заперечень щодо виставленого рахунку та акту, замість того в суді посилався на неналежність наданих позивачем доказів. Скаржник (позивач) вказував на те, що така поведінка відповідача фактично свідчить про його недобросовісність та суперечливу поведінку. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.  Тлумачення пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Законодавцем як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначено змагальність. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу).  Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Отже, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказів виконання робіт/надання послуг позивачем є передчасним. Такий помилковий висновок зумовлений недослідженням електронних доказів (їх паперових копій), наданих позивачем.
У справі № 910/15767/18 розглядався спір про стягнення попередньої оплати за договором про надання юридичних послуг, у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором. У цій справі, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зокрема виснував, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Важливим елементом справедливого розгляду є рівність сторін. Наведене означає, що сторони користуються рівними правами, жодна із сторін не має отримувати суттєві переваги над іншою стороною чи сприятливіші умови для представлення своїх аргументів. Для правильного вирішення спору у цій справі судами першої та апеляційної інстанцій мало бути досліджено: права та обов`язки сторін за договором; чи були фактично надані товариством послуги за спірним договором та в які періоди; чи були прийняті якісь послуги замовником, їх обсяг та вартість; чи звітував виконавець перед замовником про хід надання послуг; чи складалися акти приймання-передачі наданих послуг за договором, з урахуванням строку, на який було укладено договір, та періоду проведення експертизи, та чи направлялися вони банку.
Верховний Суд акцентує увагу на тому, що саме по собі посилання на постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права в інших справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Отже, посилання на постанови Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції були зроблені відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування апеляційним господарським судом у цій справі норм матеріального та/чи процесуального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку доказів та обставин встановлених судом попередньої інстанції у справі. Проте суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у своїй касаційній скарзі не наводить.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судом попередньої інстанції, правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФПГ «Будова», оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, які перелічені скаржником у касаційній скарзі, не є подібними.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ «Будова» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від  28.04.2025 у справі №  916/3535/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                        І. Колос

Суддя                                                                      І. Бенедисюк

Суддя                                                                           І. Булгакова