ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року 

м. Київ

cправа №  904/2688/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
Офісу ГП - Круш Т.О.
позивача - Ярличенко І.В.
відповідача - Федорчук К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 (у складі колегії суддів: Чередко А.Є. (головуючий), Мороз В.Ф., Іванов О.Г.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 (суддя Васильєв О.Ю.) 
за позовом Керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нове Будівництво 2019"
про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Керівник Центральної окружної прокуратури міста Дніпра (надалі - Прокурор, Скаржник) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (надалі - Рада, Позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нове Будівництво 2019" (надалі - ТОВ "Нове Будівництво 2019", Відповідач) про припинення права володіння ТОВ  "Нове Будівництво 2019" нерухомим майном автостоянки, реєстраційний номер нерухомого майна 674752712101, яка складається з Літ А-1 - будівля вартової площею 6,0 кв. м, літ N 1,2 - огорожі площею 515,0 кв. м, Літ І - замощення площею 4129,0 кв. м, за адресою: м. Дніпро, вул. Шинна, 21-а, проведене 16.04.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. (номер відомостей про речове право 31209322) та скасування державної реєстрації права власності на цю автостоянку за ТОВ "Нове Будівництво 2019", проведену 16.04.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. (номер відомостей про речове право 31209322), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 674752712101.
1.2. В обґрунтування позовних вимог Прокурор послався на порушення інтересів держави, яке полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки комунальної власності та створенні перешкод законному власнику - територіальній громаді міста Дніпра в особі Ради у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою (на якій розташовано автостоянку) та безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно, за умови також фактичної відсутності такого майна.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 у справі №  904/2688/24 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі з підстав обрання Прокурором неналежного способу захисту.
2.2. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у справі №  904/2688/24 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 у справі №  904/2688/24 скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Прокуратури відмовлено.
2.3. Ухвалюючи відповідну постанову суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції, що Прокурором обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. При формуванні такої позиції суд виходив також з того, що ані ним, ані Радою не подано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність спірного нерухомого майна за адресою: м.  Дніпро, вул. Шинна, 21-а.
Поряд з цим апеляційний господарський суд, переглядаючи належність обрання судом порядку розгляду справи, зазначив, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до малозначних, натомість ця справа мала бути розглянута за правилами загального позовного провадження, оскільки відсутнє клопотання Прокурора та Позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У зв`язку з цим колегія суддів встановила порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, як підстави його скасування, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури (надалі - Прокурор, Скаржник) просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
3.2. Ухвалою Суду від 30.06.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 у справі №  904/2688/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.3. При зверненні з касаційною скаргою Скаржник посилається на:
- неправильне застосування до спірних правовідносин статей 17, 122, 125, 126, 152, 156 Земельного кодексу України, статей 182, 328, 331, 376, 391 Цивільного кодексу України, статей 18, 24, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №  914/1785/22, від 10.04.2024 у справі №  496/1059/18, від 22.09.2020 у справі №  910/3009/18, від 08.02.2022 у справі №  209/3085/20, від 21.09.2022 у справі №  908/976/190, від 09.11.2021 у справі №  905/1680/20, від 01.05.2025 у справі №  369/1457/22 від 30.04.2025 у справі №  464/1980/23, від 04.12.2024 у справі №  947/22661/19, від 28.02.2024 у справі №826/5289/18, від 05.04.2023 у справі №  925/1792/21, від 05.10.2022 у справі №  753/613/19, від 09.02.2022 у справі №  910/8770/19, від 04.06.2020 у справі №  522/7758/14-ц,від 19.10.2022 у справі №  354/397/17, від 29.05.2019 у справі №  367/2022/15-ц, від 22.08.2018 №  925/1265/16, від 04.08.2018 у справі №  915/127/18, від 18.09.2024 у справі №  914/1785/22;
- неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.04.2025 у справі №  464/1980/23, від 04.12.2024 у справі №947/22661/19, від 05.04.2023 у справі №  925/1792/21, від 05.10.2022 у справі №  753/613/19, від 04.06.2020 у справі №  522/7758/14-ц, щодо обов`язковості врахування преюдиційних фактів (встановлених у справах №  904/3504/22 та №  904/4728/24) 
- неправильне застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №  911/3135/20, від 19.04.2023 у справі №  904/7803/21, від 22.09.2020 у справі №  910/3009/18, від 08.02.2022 у справі №  209/3085/20, від 21.09.2022 у справі №  908/976/190, від 28.02.2024 у справі №  826/5289/18, від 01.05.2025 у справі №  369/1457/22 від 19.04.2023 року у справі №  904/7803/21, від 20.09.2023 у справі №  910/3453/22.
3.4. 09.07.2025 від ТОВ "Нове Будівництво 2019" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відповідач просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані рішення залишити без змін.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2015 у справі №  200/7824/15-ц задоволено позов ПП "ОПО" до ОСОБА_1 про розірвання договору та визнання права власності, зокрема: розірвано інвестиційний договір від 01.11.2014 за №  011114, укладений між ПП "ОПО" та ОСОБА_1 , визнано за ПП "ОПО" право власності на нерухоме майно: автостоянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з Літ А-1 - будівля вартової площею 6,0   кв.  м, літ №  1,2 - огорожі площею 515,00 кв. м, Літ І - замощення площею 4129,0   кв. м.
4.2. На підставі цього рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою  Г.О. 07.07.2015 зареєстровано право власності на вказану вище автостоянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПП "ОПО" (номер відомостей про речове право 10316990).
4.3. Надалі рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі №  200/7824/15-ц рішення Бабушкінського районного суду м.   Дніпропетровська від 03.06.2015 в частині визнання права власності на об`єкт нерухомого майна скасовано, в іншій частині рішення залишено без змін.
4.4. На підставі протоколу про проведення аукціону, складеного Правобережною товарною біржею 01.03.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., 04.03.2016 видано свідоцтво №  417 та зареєстровано право власності на вказану вище автостоянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за гр. ОСОБА_2. (номер відомостей про речове право 13628131).
4.5. Надалі на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 16.04.2019, складеного між ОСОБА_2 та ТОВ "Нове Будівництво 2019" приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. 16.04.2019 зареєстровано право власності на вказану вище автостоянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ "Нове Будівництво 2019" (номер відомостей про речове право 31209322).
4.6. Як зазначає Прокурор, відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 13.06.2024 №  13/06/24-К, складеного Інспекцією з Державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, встановлено, що під час проведення фактичного обстеження на місцевості будівель та споруд, які були предметом розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі №  200/7824/15-ц, а саме: Літ А-1 - будівля вартової площею 6,0 кв. м, літ №1,2 - огорожі площею 515,0 кв. м, Літ І - замощення площею 4129,0 кв. м, інформація про які міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на земельній ділянці не виявлено.
Крім того, під час фактичного обстеження вказаної місцевості встановлено сформовану земельну ділянку комунальної власності площею 1,3200 га з кадастровим номером 1210100000:02:267:0133, яка знаходиться за адресою: м.  Дніпро, вул. Шинна, 21, яка перебуває в оренді у ТОВ "Ренова-Д" під фактичне розміщення іншої автостоянки.
Так, на вказаній земельній ділянці фактично знаходиться інше нерухоме майно, а саме: Б-1 - побутові приміщення, 6-1 - прибудова, б'-1 - прибудова, б,б' - ґанки, Б'1 - склад, В - гараж, З - майстерня, У - вбиральня, ф - навіс загальною площею 582,5 кв. м, С,Ш - навіси, Н-1 - станція технічного обслуговування, О - Автосалон, о' - прибудова, Р - трансформаторна станція, П - склад паливно-мастильних загальною площею 117,4 кв. м, Т - АЗС, Д-1 - склад, д-1 - прибудова, д' - ґанок загальна площа 249 кв. м, Л - сторожка, л' - прибудова, М - туалет, огорожі, 1-2, 4-9, 11-18 споруди, II мостіння, загальною площею 249 кв. м.
4.7. Головним архітектурно-планувальним бюро Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради у листі від 29.05.2024 за №  12/19/240 повідомлено, що за наявною інформацією містобудівного кадастру та Адресного плану міста, адреса - вул. Шинна, 21-а, офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса, відсутня.
4.8. Згідно з листом КП "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради від 31.05.2024 №  6259, станом на 31.12.2012 технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності за адресою: м.  Дніпропетровськ, вул. Шинна, 21-а, КП "ДМБТІ" ДОР не проводилась.
4.9. Відповідно до інформацій Державної інспекції архітектури та містобудування України від 10.06.2024 №  3053/05/18-24 та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 07.06.2024 №  10/1-92 відсутні відомості щодо видачі/реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: вул. Шинна, буд. 21-а, м. Дніпро.
4.10. За результатом моніторингу інформації, що міститься в модулі Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, відомостей про оформлене право на землю за вказаною адресою, не встановлено.
4.11. Також, моніторингом інформації, що міститься в модулі Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру встановлено кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:02:267:0133 площею 1,32 га, за адресою: м.  Дніпро, вул. Шинна, 21, яка перебуває у ТОВ "Ренова-Д" у користуванні на підставі договору оренди з Радою.
4.12. Згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2023 у справі №  904/3504/22 позовні вимоги ТОВ "Ренова-Д" задоволено у повному обсязі, припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності ТОВ "Нове Будівництво 2019" на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: вул. Шинна, 21А, м.  Дніпро, реєстраційний номер 674752712101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31209322, із закриттям розділу.
4.13. Відповідно до постанови Центрального апеляційного господарського суду від 09.10.2023 у справі №  904/3504/22, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2023 у справі №  904/3504/22 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ "Ренова-Д" відмовлено. 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи судове рішення, зазначив, що позовні вимоги про припинення права власності та про скасування державної реєстрації права власності не відповідають належному способу захисту у цій справі. Суд апеляційної інстанції також вказав, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини стосовно того, яким чином право власності на будівлі та споруди ТОВ  "Нове будівництво 2019" на вул. Шинній, 21А, що виникло у відповідача 16.04.2019, порушує право власності позивача на будівлі, розташовані на вул.  Шинній, 21, яке виникло у ТОВ "Ренова-Д" 25.02.2021.
4.14. Звертаючись з позовними вимогами у цій справі, Прокурор посилається на безпідставну державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - автостоянку, що порушує права територіальної громади м. Дніпро на користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, а також на самочинне будівництво спірного об`єкта нерухомого майна без відповідних погоджуючих та дозвільних документів, проти чого заперечував Відповідач, що і стало причиною виникнення спору.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Предметом спору є припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу з підстав порушення інтересів держави, яке полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки комунальної власності та створенні перешкод законному власнику - територіальній громаді міста Дніпра в особі Ради у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою (на якій розташовано автостоянку) та безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно, за умови також фактичної відсутності такого майна.
5.4. Вказуючи про необґрунтованість позовних вимог суди виходили з того, що Прокурором обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Як додаткове свідчення на підтвердження правової позиції суд апеляційної інстанції вказав про ненадання Прокурором та Позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували саме відсутність спірного нерухомого майна за адресою: м.  Дніпро, вул. Шинна, 21-а.
5.5. Звертаючись з касаційною скаргою, Прокурор заперечує позицію суддів щодо обрання неналежного способу захисту мотивуючи це тим, що на спірній земельній ділянці відсутнє майно, щодо якого б могло бути застосовано спосіб захисту у вигляді знесення самочинно побудованого нерухомого майна або визнання права власності на нього.
5.6. Відтак, спірним питання у межах справи є правильність обрання Прокурором способу захисту припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу.
5.7. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
5.8. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. 
Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).
5.9. У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
5.10. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
5.11. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №  910/3009/18, від 08.02.2022 у справі №  209/3085/20, від 21.09.2022 у справі №  908/976/19). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
5.12. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №  916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №  925/642/19, від 06.04.2021 у справі №  910/10011/19, від 22.06.2021, у справі №  200/606/18, від 02.11.2021 у справі №  925/1351/19, від 23.11.2021 у справі №  359/3373/16-ц).
5.13. З урахуванням предмета та підстав позову суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №  369/10789/14-  ц).
5.14. З огляду на викладене, оскільки визначення предмета та підстав позову є правом позивача, у той час як встановлення його обґрунтованості - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, і саме у такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом, колегія суддів вважає, що обрання позивачем способу захисту, який не відповідає ані змісту правовідносин, ані здатен поновити порушені права, з огляду на відсутність механізму виконання такого рішення, є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.
Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду від 28.02.2024 у справі №826/5289/18, на яку посилається Скаржник.
5.15. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
5.16. У частині першій та другій статті 319 Цивільного кодексу України унормовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
5.17. Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
5.18. За положеннями частини четвертої статті 373 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
5.19. У частині першій статті 375 Цивільного кодексу України унормовано, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
5.20. Приписи статті 376 Цивільного кодексу України визначають, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
5.21. Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
5.22. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №  916/1608/18).
5.23. З огляду на викладене самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №  916/1174/22). 
5.24. Розміщення будь-якою особою споруди на земельній ділянці комунальної форми власності за відсутності документів, які підтверджують право користування такою земельною ділянкою, не можна визнати законним (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №  918/633/16).
5.25. Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
5.26. Частинами третьою - п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
5.27. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі №  910/18560/16, від 03.04.2019 у справі №  921/158/18, від 22.06.2021 у справі №  200/606/18, від 31.08.2021 у справі №  903/1030/19, від 20.07.2022 у справі №  923/196/20).
5.28. Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №  263/6022/16-ц, від 31.08.2021 у справі №  903/1030/19, від 20.07.2022 у справі №  923/196/20).
5.29. Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №  910/2861/18, від 20.07.2022 у справі №  923/196/20).
5.30. Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті Цивільного кодексу України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 Цивільного кодексу України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 Цивільного кодексу України).
5.31. Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
5.32. При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (постанови від 07.04.2020 у справі №  916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №  680/214/16-ц, від 20.07.2022 у справі №  923/196/20).
5.33. Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
5.34. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
5.35. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
5.36. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №  916/1174/22.
5.37 За висновком Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №  916/1174/22, у випадку, коли позивач (власник земельної ділянки)/прокурор заявляє вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна, відсутні підстави для додаткового звернення з вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності. Саме вказаний підхід щодо розгляду подібних спорів наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №  916/1174/22.
5.38. Своєю чергою колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №  914/1785/22, на яку посилається Скаржник.
5.39. Предметом спору у справі №  914/1785/22 було скасування міською радою державної реєстрації права приватної власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, зобов`язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом демонтажу (знесення) приміщень з підстав порушення інтересів держави, яке полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки комунальної власності та створенні перешкод законному власнику - територіальній громаді в особі ради у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою (на якій розташовано автостоянку) та безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що якщо нежитлові приміщення є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, збудовані на земельній ділянці комунальної власності, що використовується власником цих приміщень без установлених законом підстав, ефективним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки є негаторний позов без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку.
Наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №  914/1785/22 стосувалися ситуації, коли спірне приміщення не було нерухомим майном, і право власності на нього, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не підлягало державній реєстрації. 
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованою вимогу про скасування державної реєстрації із закриттям відповідного розділу Державного реєстру прав, яка заявлялась одночасно з вимогою про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок шляхом демонтажу (знесення) нежитлових приміщень.
5.40. Зважаючи на це, вирішуючи спір у відповідній категорії справ, суди зобов`язані встановити всі юридично значущі обставини, без дослідження яких неможливе ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Зокрема, належить з`ясувати, чи відноситься спірне майно до об`єктів нерухомого майна у розумінні цивільного законодавства, чи є воно тимчасовою спорудою, право власності на яку, відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не підлягає державній реєстрації.
5.41. Втім у межах справи №  904/2688/24 суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили зазначених обставин, обмежившись лише констатацією обрання Прокурором неефективного способу захисту, без надання належної оцінки поданим доказам та без встановлення характеру спірного майна.
5.42. Поряд з цим Суд зазначає, що правові висновки у справах №  916/1174/22 та від 18.09.2024 у справі №  914/1785/22 формувалися за умов встановлення судами попередніх інстанцій фактичної наявності на спірній земельній ділянці майна як об`єктів нерухомого майна, так і тимчасової споруди.
5.43. Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.12.2022 у справі №  914/2350/18 (914/608/20).
5.44. Абзацами другим та четвертим частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
5.45. За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
5.46. Відповідно до положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.12.2022 у справі №  914/2350/18 (914/608/20)).
5.47. У частині першій статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проєктної документації на будівництво у зв`язку із змінами проєктної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню.
5.48. Відповідно до частини сьомої статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі.
5.49. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №  914/1785/22 висловлено, що за умови, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №  496/1059/18).
5.50. У випадку порушення вищенаведених норм законодавства скасування державної реєстрації є способом захисту, який прямо передбачений статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та може розглядатись як ефективний спосіб захисту, зокрема, у випадку так званої "фантомної" реєстрації (тобто реєстрації об`єктів, які взагалі не підлягають реєстрації в якості нерухомого майна) або подвійної реєстрації речових прав на вже існуючий об`єкт нерухомого майна із зазначенням інших його характеристик, наприклад, адреси. Такі правові висновки сформовано у постановах Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №  904/6943/20, від 24.05.2023 у справі №  910/2151/22.
5.51. Отже, у випадку доведення позивачем відсутності підстав для державної реєстрації прав, на підставі якої відкрито відповідний розділ, зокрема у разі фактичної відсутності майна або державної реєстрації об`єктів, що взагалі не підлягають реєстрації як нерухоме майно, а також за відсутності такого майна в натурі, вимога про скасування державної реєстрації є самостійним способом захисту, прямо передбаченим статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та може розглядатися як ефективний спосіб захисту порушених прав.
5.52. Суд звертає увагу, що позиція Прокурора та Позивача у цій справі ґрунтувалася на твердженні про неправомірну державну реєстрацію прав на майно з підстав відсутності такого майна в натурі, що підтверджувалося зокрема листом Головного архітектурно-планувальним бюро Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради у листі від 29.05.2024 за №  12/19/240, листом КП "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради від 31.05.2024 №  6259, інформації Державної інспекції архітектури та містобудування України від 10.06.2024 №  3053/05/18-24 та актом обстеження земельної ділянки від 13.06.2024 №  13/06/24-К, складеним Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради.
5.53. Приписами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
5.54. У статті 79 Господарського процесуального кодексу України встановлений стандарт доказування "вірогідності доказів", який, на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто відповідно до наведеного стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
За змістом вказаної норми процесуального права наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що ймовірність існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідною, ніж протилежна. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №  924/233/18, від 02.10.2018 у справі №  910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №  917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №  908/761/18, від 04.12.2019 у справі №  917/2101/17, від 18.03.2020 у справі №  129/1033/13.
5.55. Суд апеляційної інстанції, оцінюючи підставність обраного способу захисту, зазначив про відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів відсутності спірного нерухомого майна за адресою: м. Дніпро, вул. Шинна, 21-а, пославшись, зокрема, на акт обстеження земельної ділянки від 21.09.2023 №  21/09/23-К/2, яким зафіксовано, що на спірній земельній ділянці за адресою: м. Дніпро, вул. Шинна, 21-а знаходяться будівлі автостоянки ТОВ "Нове Будівництво 2019".
Разом з тим, така оцінка фактично ґрунтувалася виключно на формальному зіставленні відомостей про адресу місця розташування земельної ділянки та резолютивних висновків, викладених у зазначених актах, без проведення належного аналізу індивідуалізуючих ознак об`єкта та без з`ясування, чи йдеться у кожному з актів про одну й ту саму земельну ділянку.
Суди не надали належної оцінки доводам Прокурора та Позивача, не здійснили дослідження як наданих ними доказів на підтвердження того, що інформація, відображена в акті обстеження від 13.06.2024 №  13/06/24-К, стосується саме тієї земельної ділянки, на якій, за даними Державного реєстру речових прав, зареєстроване спірне майно, так і взагалі наявності такої земельної ділянки в натурі, та знаходження на ній відповідного майна.
За умови недослідження наведених вище обставин та ухвалення висновку про необхідність застосування способу захисту виключно у формі знесення самочинно збудованого нерухомого майна або пред`явлення вимоги про визнання права власності на таке майно, за його фактичної відсутності, може скластися ситуація, коли відсутність об`єкта у натурі унеможливить виконання рішення та, як наслідок, внесення до Державного реєстру речових прав відомостей про припинення права власності. За таких умов судове рішення матиме суто декларативний характер, що не призведе до фактичного усунення перешкод у здійсненні територіальною громадою в особі міської ради як власником земельної ділянки правомочностей володіння, користування та розпорядження нею.
Виходячи з процесуального обов`язку, передбаченого статтями 74, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України суди повинні були надати всебічну та повну оцінку аргументам Прокурора та Позивача щодо ідентичності земельних ділянок, перевіривши, чи узгоджуються відомості, викладені в актах обстеження від 21.09.2023 та 13.06.2024, із даними Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав, технічною документацією із землеустрою, кадастровими планами, викопіюваннями та матеріалами технічної інвентаризації.
Ураховуючи підстави позову та обов`язок суду надавати оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, визнаючи подані докази неналежними, повинен був навести переконливі мотиви такого висновку, обгрунтувати, чому вони не дають змоги ідентифікувати спірну земельну ділянку або не підтверджують відсутність на ній майна.
При цьому належна оцінка доводів сторін передбачає не формальне посилання на існування іншого акта обстеження, а перевірку всіх індивідуалізуючих ознак об`єкта: кадастрового номера, площі, конфігурації та меж земельної ділянки, її цільового призначення, координат межових знаків, матеріалів технічної інвентаризації, даних Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав. За наявності двох актів обстеження (від 21.09.2023 та від 13.06.2024) суд мав встановити, чи йдеться у них про одну й ту саму земельну ділянку та чи відображені у них об`єкти збігаються за своїм статусом, фізичними характеристиками та фактичним місцезнаходженням.
Лише комплексне дослідження цих доказів у сукупності може дати підстави для обґрунтованого висновку щодо ідентичності або відмінності об`єктів, правильності віднесення спірної земельної ділянки до тієї, на якій фактично розташоване зареєстроване майно. Невиконання судом цього обов`язку свідчить про неповноту з`ясування фактичних обставин справи та передчасність зроблених висновків.
5.56. Таким чином, виходячи з підстав та обставин даного спору, суди повинні встановити, чи підтверджуються наявними у справі доказами обставини фактичної відсутності спірного майна або ж наявності державної реєстрації об`єктів, які за своєю правовою природою взагалі не підлягають реєстрації як об`єкти нерухомого майна. Такі обставини, у разі їх доведеності, є юридичною підставою для застосування способу захисту у вигляді скасування державної реєстрації речових прав із закриттям відповідного розділу Державного реєстру прав, що у відповідних випадках може визнаватися ефективним способом захисту. При цьому, за встановлених вище обставин, за умови доведеності фактичної відсутності такого майна в натурі, вимога про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу може вважатися належним способом захисту без необхідності заявлення окремої вимоги про звільнення самовільно зайнятих земельні ділянки шляхом демонтажу (знесення) об`єктів.
5.57. Оскільки суди не встановили усіх обставин справи, не дослідили докази, які є важливими у спірних правовідносинах, не врахували практику Верховного Суду, а колегія суддів, з огляду на повноваження, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не може самостійно встановлювати відповідні обставини, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
5.58. При цьому, оскільки судами не було встановлено обставин спору, які мають ключове значення для розгляду справи, Суд не надає правову оцінку іншим аргументам Скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
6.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.3. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
6.4. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
6.5. Під час нового розгляду справи господарському суду слід повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням учасників справи, якими вони обґрунтовували свої доводи й заперечення під час розгляду справи, і залежно від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 у справі №  904/2688/24 скасувати, а справу №  904/2688/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В. Зуєв

Судді                                                                                                    І. Берднік

І. Міщенко