УХВАЛА

28 серпня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/14000/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
приватного виконавця - Горбача Сергія Федоровича,
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротрейдинг Груп» - не з`явився,
відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінд Енерджі» -     не з'явився,
відповідача 2 - Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Брікерс» - не з'явився,

третьої особи на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігуна Андрія Івановича - не з'явився,

розглядаючи касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу    міста Києва Горбача Сергія Федоровича
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 (суддя Нечай О.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 (головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.)
у справі № 910/14000/24
за позовом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Горбача Сергія Федоровича (далі - приватний виконавець Горбач С.Ф., скаржник)             в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротрейдинг Груп» (далі - ТОВ «Електротрейдинг Груп»)
до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінд Енерджі» (далі -              ТОВ «Вінд Енерджі», відповідач 1);
Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Брікерс» (далі - АТ «Брікерс», відповідач 2)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович (далі - приватний нотаріус Лігун А.І., третя особа на стороні відповідачів),
про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії.
ВСТАНОВИВ:
Приватний виконавець Горбач С.Ф. звернувся до суду з позовом в інтересах  ТОВ «Електротрейдинг Груп» до ТОВ «Вінд Енерджі» та АТ «Брікерс» (з урахуванням ухвали місцевого господарського суду від 02.12.2024 про залучення приватного нотаріуса Лігуна А.І., в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів) про: 1) визнання недійсним іпотечного договору від 21.06.2024, зареєстрованого приватним нотаріусом Лігуном А.І. за № 4100 (далі - договір іпотеки), укладеного між відповідачами; 2) зобов'язання приватного нотаріуса Лігуна А.І. вилучити запис про іпотеку № 55557956 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний правочин містить фраудаторну природу, оскільки укладений відповідачем 1 на шкоду стягувачу -                     ТОВ «Електротрейдинг Груп» та з метою ухилення від виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2024 у справі № 910/5359/24.
Так, приватний виконавець, зазначаючи про те, що договір, укладений між відповідачами, містить ознаки удаваного правочину та спрямований на приховану передачу майна відповідача 1 відповідачу 2 та ухилення від виконання рішення, звернувся до суду в інтересах позивача з цим позовом та просить визнати недійсним договір, а також зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігуна Андрія Івановича вилучити запис про іпотеку № 55557956 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек.
Приватний виконавець зазначав, що всупереч частини першої                          статті 203 ЦК України, сторони договору мали умисел приховати справжні наміри укладеного правочину та вказує на те, що договір є фіктивним та удаваним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, приватний виконавець вказував, що дійсною метою укладення договору було приховання майна відповідача 1 з метою ухилення від виконання рішення. Приватний виконавець вказував, що відповідач 1 на момент укладення договору був обізнаний про наявність у нього обов'язку повернення боргу, оскільки позов про стягнення заборгованості пред'явлено позивачем в квітні 2024 року, а провадження у справі відкрито 06.05.2024.
Позов приватного виконавця також був обґрунтований тим, що при перевірці майнового стану боржника (відповідача 1) ним встановлено, що на рахунках боржника кошти відсутні, а наявного майна боржника не достатньо для виконання судового рішення та задоволення вимог стягувача (позивача).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі                       № 910/14000/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що на момент вчинення спірного правочину іпотеки (21.06.2024) заборгованість відповідача 1 перед позивачем не була безспірною, тоді як доводи позивача про неможливість виконання відповідачем 1 своїх грошових зобов'язань перед позивачем не підтверджені жодними доказами, а ґрунтуються на припущеннях. Спірний правочин вчинено у період, коли відповідач 1 не мав невиконаних грошових зобов'язань перед кредитором (позивачем), тому що зобов'язання були спірними (рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2024 у справі №910/5359/24 про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 1 боргу набрало законної сили 06.09.2024, а виконавче провадження щодо його виконання відкрито приватним виконавцем 30.09.2024). Позивачем також не доведено умисел обох сторін спірного договору іпотеки на приховування яких-небудь інших намірів такого правочину в момент його вчинення, ніж ті, що визначені його умовами. Суд першої інстанції вказав на те, що приватним виконавцем та позивачем не надано суду жодного доказу відсутності у відповідача 1 грошових коштів та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження з метою виконання рішення.
Суд апеляційної інстанції також встановив, що договір іпотеки укладено на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язання, що випливає з укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору процентної позики від 20.05.2021 № 20/05/21-ВЕ та вказав, що забезпечене (основне) грошове зобов'язання у ТОВ «Вінд Енерджі» перед АТ «Брікерс» виникло задовго до виникнення зобов'язання ТОВ «Вінд Енерджі» перед позивачем та відкриття виконавчого провадження, що спростовує твердження скаржника про вчинення спірного правочину на шкоду стягувачу.
Крім того, суд попередньої інстанції врахував пояснення відповідача 1 щодо обставин укладення договору позики та забезпечувального договору до нього та виснував, що зв'язок осіб, який приватний виконавець наводить як доказ фраудаторності спірного правочину, у цьому випадку відповідає звичайній діловій практиці юридичних осіб у правовідносинах фінансування.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі № 910/14000/24 про недоведеність тверджень позивача, що оспорюваний правочин має всі ознаки фраудаторності, оскільки станом на момент укладення спірного договору відповідач 1 не був боржником позивача (на дату укладення спірного договору рішення у справі № 910/5359/24 не ухвалено), а тому недоведеним є також умисел обох сторін спірного договору на приховування яких-небудь інших намірів такого правочину в момент його вчинення, ніж ті, що визначені його умовами. При цьому суди попередніх інстанцій встановили, що позов про визнання недійсним іпотечного договору подала особа, яка не була стороною цього договору - заінтересована особа (приватний виконавець).
Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, приватний виконавець Горбач С.Ф. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги від 03.07.2025), в якій просить суд касаційної інстанції рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
Слід зазначити, що у касаційній скарзі приватний виконавець Горбач С.Ф. посилається передусім на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанції висновків щодо застосування норм: пункту 6 статті 3, частини третьої статті 13, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 (в контексті повноваження виконавця на звернення з позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).
Ухвалою Верховного Суду від 03.07.2025 у справі № 910/14000/24, зокрема відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного виконавця Горбача С.Ф. на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 у справі № 910/14000/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
ТОВ «Вінд Енерджі» поза межами строку, встановленого Судом ухвалою            від 03.07.2025, звернулося через підсистему «Електронний суд» 31.07.2025 до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу, просивши касаційну скаргу приватного виконавця Горбача С.Ф. залишити без задоволення, а спірну постанову апеляційного господарського суду у цій справі залишити без змін. У відзиві на касаційну скаргу відповідач 1, зокрема просив поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу.
Суд протокольною ухвалою від 21.08.2025 залишив вказаний відзив на касаційну скаргу без розгляду в силу приписів частини другої                          статті 118 ГПК України, ураховуючи клопотання, залучив його до матеріалів справи з огляду на статтю 42 ГПК України і оцінюватиме його як письмові пояснення у межах статті 300 ГПК України.
Від приватного виконавця Горбача С.Ф. 11.08.2025 надійшли письмові заперечення на відзив ТОВ «Вінд Енерджі», в яких скаржник спростовуючи доводи відзиву відповідача, підтримав доводи своєї касаційної скарги, просивши її задовольнити.
Зазначені письмові заперечення приватного виконавця Горбача С.Ф. на відзив ТОВ «Вінд Енерджі» долучені Судом до матеріалів справи та враховуються Судом з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.
ТОВ «Електротрейдинг Груп», АТ «Брікерс» та приватний нотаріус Лігун А.І. не скористалися своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу.
Ухвалою Суду від 21.08.2025 розгляд справи відкладено до 28.08.2025.
При цьому у судовому засіданні 21.08.2025 приватний виконавець Горбач С.Ф. заявив усне клопотання про участь в наступному судовому засіданні у справі   № 910/14000/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке задоволено ухвалою Суду          від 21.08.2025.
Від ТОВ «Вінд Енерджі» 21.08.2025 надійшли заперечення приватного виконавця Горбача С.Ф. на відповідь на відзив відповідача 1, які долучені до матеріалів справи та враховуються Судом з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.
Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.08.2025 32.2-01/2045 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/14000/24 у зв'язку з відпусткою судді Бенедисюка І.М.
Водночас, Верховним Судом під час підготовки справи до розгляду з'ясовано, що ухвалою від 05.03.2025 Великою Палатою Верховного Суду прийнято до розгляду справу № 367/252/24 за позовом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи:    ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна, про визнання недійсними шлюбного договору та договорів дарування, визначення частки боржника в спільному майні. Касаційна скарга у справі № 367/252/24 мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що приватний/державний виконавець взагалі не має повноважень, процесуальної правоздатності для звернення до суду з позовною заявою незалежно від предмета і підстав позову у зв'язку з відсутністю відповідної вказівки щодо цього в законі. На переконання заявниці, позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у цивільній справі № 2-591/11, не відповідає вимогам закону й стала помилковою передумовою для звернення державних і приватних виконавців до суду з вимогами про визнання недійсними фраудаторних правочинів, укладених між боржником та третіми особами, а також для звернення до суду, зокрема з позовами про визначення частки боржника у майні в разі наявності спору про право.
Зазначена справа № 367/252/24 передана Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду ухвалою               від 29.01.2025.
Передаючи справу № 367/252/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення (конкретизації) правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду посилався на те, що згідно зі частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зауважив, що у Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законі України «Про виконавче провадження» та ЦПК України не передбачено повноважень державного (приватного) виконавця на звернення до суду з позовом в інтересах сторони виконавчого провадження у порядку цивільного судочинства.
В ухвалі зазначено, що приватний виконавець не є учасником спірних правовідносин і у цьому судовому провадженні спір безпосередньо не стосується прав та обов'язків приватного виконавця, а тому він не вправі самостійно звертатися в інтересах однієї зі сторін до суду з позовом без належної правової підстави на підтвердження можливості такого звернення. Натомість за висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у справі № 2-591/11, приватного виконавця фактично наділено не передбаченим законом та не властивим для нього повноваженням звертатися до суду з позовом в інтересах інших осіб, зокрема боржника. Водночас приватний виконавець, здійснюючи повноваження з виконання судового рішення, фактично діє в інтересах саме стягувача, а не боржника, який має протилежний інтерес у справі і, очевидно, не може бути визначений позивачем.
В ухвалі зазначено, що висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у справі № 2-591/11, потребують уточнення, адже в разі їх застосування судами можуть призвести до порушень основних засад цивільного судочинства та прямих норм закону, зокрема таких, як:
- основоположний принцип звернення особи до суду з позовом щодо захисту лише своїх прав (стаття 4 ЦПК України);
- можливість звернення до суду органів чи посадових осіб в інтересах інших осіб лише у випадках, встановлених законом (стаття 4 ЦПК України);
- принцип диспозитивності щодо розгляду справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та можливість розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 2, 13 ЦПК України). У цьому контексті колегія суддів додатково зазначила, що приватний виконавець визначив боржника позивачем без його волі, а за висновками Великої Палати Верховного Суду позивача не тільки позбавлено права розпоряджатися своїми правами на власний розсуд, а й встановлено заборону на реалізацію певного переліку прав без згоди виконавця, чим також порушено принцип процесуальної рівності учасників судового процесу перед законом і судом. Більше того, позивач (боржник), в інтересах якого подано позов, теоретично може оскаржувати судове рішення про задоволення позову, що створює відповідну колізію процесуальних прав учасників справи;
- принцип верховенства права, згідно з яким суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (статті 2, 10 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вважаючи мотиви, викладені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2025, обґрунтованими й такими, що містять підстави для прийняття справи до провадження Великою Палатю Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України, врахувала, що існує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо наявності у приватного/державного виконавця повноважень на звернення до суду з позовом в інтересах учасників виконавчого провадження, зокрема у спорах, пов'язаних з укладенням боржником правочинів на шкоду кредитору (фраудаторних правочинів).
Отже, у справі, що переглядається (№ 910/14000/24), скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, посилається на неврахування судами попередніх інстанцій, зокрема висновків Верховного Суду, викладених у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, який колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 367/252/22 прагне уточнити (конкретизувати).
Відповідно до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 05.03.2025 справу      № 367/252/24 призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 7 частини першої та частини третьої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному поряду палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини першої       статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Верховний Суд враховує те, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).
Водночас колегія суддів касаційної інстанції з посиланням на правову позицію, викладену у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.07.2025 у справі № 908/948/23, зауважує, що згідно зі статтею 36 Закону «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини шостої статті 13 Закону «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною четвертою статті 236 ГПК передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.
Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС) у пункті 1 висновку      № 20 (2017) від 10.11.2017 «Про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону» (далі - Висновок) вказала, що однакове та уніфіковане застосування закону обумовлює загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність.
Отже, забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
КРЄС також зазначила, що суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть призвести до порушення права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції                       (пункт 9 Висновку).
Судді країн континентального права керуються судовою практикою, особливо вищих судів, до чиїх повноваження відноситься забезпечення єдності судової практики. У країнах континентального права рішення суду, особливо Верховного, мають ширше значення, ніж для тієї окремої справи, стосовно якої ухвалене рішення (пункти 12, 13 Висновку).
Наявність інструментів щодо забезпечення єдності практики в одному суді особливо актуальне для Верховних Судів. Це питання набуває надзвичайної важливості у випадках, якщо сам Верховний Суд є джерелом невизначеності та суперечливості судової практики замість того, щоб забезпечувати її єдність (пункт 24 Висновку).
Висновок КРЄС ґрунтується на практиці ЄСПЛ, зокрема, на рішеннях                  від 01.12.2009 у справі «Vucinic and others v. Serbia» (заява № 44698/06),             від 17.03.2012 у справі «Tomic and others v. Montenegro» (заява № 18650/09),    від 20.10.2011 у справі «Sahin and Shahin v. Turkey» (заява № 13279/05),              від 12.05.2012 у справі «Albu and others v. Romania» (заява № 34796/09).
Водночас, єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об'єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23).
З огляду на вищевикладене, предмет, підстави позову у справі № 910/14000/24, доводи касаційної скарги щодо застосування пункту 6 статті 3, частини третьої статті 13, статті 215 ЦК України й підстави касаційного оскарження, а саме: пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України (в контексті неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у т.ч. у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, який прагне уточнити (конкретизувати) колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 367/252/24) та враховуючи, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 367/252/24 може мати суттєве значення для вирішення питання у справі, що розглядається (№ 910/14000/24) стосовно застосування цих норм права, а також для забезпечення єдності та сталості судової практики, зважаючи, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики, колегія суддів вважає за необхідне, зупинити провадження у справі № 910/14000/24 відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 367/252/24.
Керуючись пунктом 7 частини першої статті 228, статтями 229, 234,                    314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Горбача Сергія Федоровича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 у справі № 910/14000/24 зупинити до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 367/252/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                    І. Колос

Суддя                                                                                                    І. Булгакова

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова