УХВАЛА

17 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  904/3087/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т. М.

за участю  секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
позивача - Кісілевич Є. Є. (адвокат),
відповідача - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль"
на рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024  
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2025
за позовом  Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджитал контакт"
про стягнення 5 609 287,78 грн,

ВСТАНОВИВ:

1.          Короткий зміст позовних вимог

1.1.          Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" (далі - АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль", позивач, скаржник) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджитал контакт" (далі - ТОВ "Діджитал контакт", відповідач) про стягнення 5   609 287,78 грн збитків.

1.2.          На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, яка полягає в тому, що за наявності укладеного між сторонами договору про надання послуг із обробки даних  від 29.12.2022 № 379/22 (актуалізація, аналіз та внесення інформації до бази даних споживачів позивача), допустив втрату такої інформації за 1402 особовими рахунками. При цьому, не вчинив та не ініціював будь-яких дій для її відновлення.

1.3.          Зокрема, вказує на те, що такі дії відповідача унеможливлюють для позивача належного  забезпечення виконання грошових зобов`язань боржниками (фізичними особами - споживачами), в тому числі шляхом направлення позовних заяв до місцевих районних судів, що призводить до матеріальних втрат (збитків).

1.4.          Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2024 у справі № 904/3087/24 позовну заяву АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Харківської області.

2.          Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1.          Господарський суд Харківської області рішенням від 12.12.2024 у справі № 904/3087/24 (суддя Шатерніков М. І.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 (колегія суддів: Стойка О.В., Істоміна О. А., Попков Д. О.)  у задоволенні позову відмовлено.

2.2.          Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач не довів наявності усіх складових елементів порушення господарського зобов`язання. Зокрема, не надав доказів передання відповідачу інформації про втрату якої зазначає та розміру заподіяних збитків. При цьому, суд взяв до уваги те, що позивач оперує інформацією щодо звернення до споживачів, по яких, за його твердженням, відсутня інформація по особових рахунках та інформація щодо здійснення такими споживачами платежів. Відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та розміром завданої шкоди, оскільки позивачем не доведено, що у разі наявності повної бази даних, означені споживачі здійснили б такі платежі у повному обсязі.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1.          АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль", не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить: скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024  та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі № 904/3087/24; постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача збитки (упущену вигоду) та судові витрати у справі.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1.          У поданій касаційній скарзі АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" із посиланням на положення пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі  - ГПК України вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 22, 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у подібних правовідносинах, а саме: "нарахування та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за неналежне виконання договірних зобов`язань із надання послуг з обробки даних споживачів теплової енергії".

4.1.2.          На переконання скаржника, у вирішенні цього спору суди узагальнено застосували норми чинного законодавства та висновки Верховного Суду щодо доказування у вирішенні вимог про стягнення збитків за порушення господарського зобов`язання, однак застосовані судами висновки не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки спір стосується стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за неналежне виконання договірних зобов`язань із надання послуг з обробки даних споживачів теплової енергії.

4.1.3.          Скаржник наголошує на тому, що суди не надали оцінки істотним обставинам спору. Висновки судів у оскаржуваних судових рішеннях не відповідають дійсним обставинам спору та суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

4.1.4.          За твердженням позивача, поза увагою суду залишились обставини, що: збереження бази даних є безпосереднім обов`язком відповідача згідно з умовами договору; позивач не може отримати прибуток оскільки сплачені кошти споживачами (дані по яких втрачені відповідачем) підлягають поверненню позивачем, як такі, що отримані без достатньої правової підстави. 

4.1.5.          Також вказує на безпідставність висновків судів щодо неможливості  співвіднести конкретний обсяг бази даних, яка передана відповідачу із обсягом, який повернено позивачу, оскільки з наявних у матеріалах справи звітів по нарахуваннях, які щомісячно надавав відповідач вбачається відмінність у вигляді втрати даних абонентів (1402 шт. особових рахунків). При цьому, пояснень щодо відсутності такої інформації відповідач не надав.

4.1.6.          Позивач вважає, що у період чинності договору наявність виявлених ним порушень  не впливає на можливість застосування відповідальності за порушення його умов, а тому,  на переконання скаржника, висновки судів із посиланням на прийняття позивачем наданих відповідачем послуг без зауважень та заперечень не звільняє відповідача від відповідальності. Дослідження обставин щодо передачі бази даних абонентів відповідачу не є предметом цього спору, а тому не входить до предмета доказування та дослідження судами. У цьому аспекті позивач наголошує на тому, що в матеріалах справи наявні докази виконання відповідачем умов договору з повною інформацією щодо кількості споживачів послуг теплопостачання та їх особових рахунків, які оброблялися відповідачем. Скаржник також наголошує на тому, що надання суду інформації щодо конкретних споживачів по їх особових рахунках, яка втрачена відповідачем є для позивача неможливим, з огляду на конфіденційність такої інформації. Крім того, на його переконання, наявність такої інформації в матеріалах справи жодним чином не впливає на суть спору.

4.2.          Доводи інших учасників справи
4.2.1.          Відповідач своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1.          Рішенням Кам`янської міської ради від 09.07.2020 № 2009-44/VІІ  АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" передані функції з реалізації виробленої теплової енергії для потреб опалення споживачів правобережної частини м. Кам`янського, а також повну базу даних абонентів, для яких він здійснюватиме виробництво та постачання теплової енергії.

5.2.          Згідно з актом  приймання-передачі бази даних абонентів (особових рахунків) від 01.08.2020 загальна кількість абонентів склала 26 756 штук.

5.3.          Між ТОВ "Діджитал контакт", як виконавцем, та позивачем, як замовником, 29.01.2021 укладений договір № 10/21 про надання послуг "Послуги з обробки даних (Послуги з обробки даних, аналізу документів інформаційних послуг тощо) (за ДК 021:2015 72310000-1- Послуги з обробки даних)", за умовами якого виконавець прийняв на себе зобов`язання надавати послуги, зокрема, з актуалізації бази даних споживачів послуг замовника, в тому числі ведення обліку споживачів за допомогою програмного забезпечення (обслуговування особових рахунків, нарахування, перерахунки, внесення показників лічильників, внесення тарифів, тощо); прийом документів, аналіз та внесення інформації до бази даних замовника, щодо переоформлення особових рахунків споживачів замовника (зміна власника, опалювальної площі, складу сім`ї, тощо).

5.4.          Згідно з додатком № 1 до договору в графі кількість особових рахунків за місяць вказано 26 074,00.

5.5.          У подальшому, 25.01.2022 між ТОВ "Діджитал контакт", як виконавцем, та АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль", як замовником, укладений договір № 42/22 на надання послуг із обробки даних, із аналогічними обов`язками покладеними на відповідача, як виконавця.

5.6.          Згідно з додатком № 1 до договору № 24/22 у графі кількість послуг на рік сторонами визначено кількість особових рахунків за місяць - 25 300,00.

5.7.           29.12.2022 сторонами спору укладений договір № 379/22 про надання послуг із обробки даних, за яким відповідач (виконавець) прийняв на себе зобов`язання надавати позивачу послуги: з актуалізації бази даних споживачів послуг замовника по особовим рахункам (в тому числі, відключення від системи центрального опалення, та мають заборгованість за послугу з теплопостачання), а саме ведення обліку споживачів (обслуговування особових рахунків) за допомогою програмного забезпечення (нарахування, перерахунки, внесення показників лічильників, внесення тарифів); аналіз та внесення інформації до бази даних замовника, щодо змін по особовим рахункам споживачів замовника (оновлення даних стосовно власника особового рахунку, опалювальної площі, складу сім`ї, тощо).

5.8.          Згідно з додатком № 1 до договору № 379/22 у графі "кількість особових рахунків за місяць" зазначено 44 215,00.

5.9.          Також 18.10.2023 між сторонами підписано додаткову угода № 1 до договору № 379/22, у якій сторони домовились внести зміни у пункт 2.2 та додаток № 1 "Реєстр послуг" договору № 379/22 від 29.12.2022 та викласти їх в такій редакції: "2.2. Загальна сума договору 4 426 020,80 грн, яка складається з вартості послуг, визначених в Таблицях № 1, 2 Додатку № 1.

5.10.          Додаток "Реєстр послуг" поділено на два додатки, зокрема:
-          згідно з додатком № 1 у пункті 1 (актуалізація бази даних споживачів послуг замовника по особовим рахункам в графі - "кількість за 7 місяців" зазначено 172 505,00 що фактично дорівнює 24 643,57 шт. в місяць;
-          згідно з додатком № 2 у пункті 1 (актуалізація бази даних споживачів послуг замовника по особовим рахункам в графі - "кількість за 5 місяців" зазначено 287 092,00 що фактично дорівнює 57 418,40 шт. в місяць. 

5.11.          Звертаючись до суду з позовом позивач вказує на такі обставини:
-          у період із 19.07.2023 він, як замовник послуги мав обмеження у доступі до програмного забезпечення за допомогою якого надавались послуги та проводився облік. У подальшому відповідач частково відновив позивачу доступ до програмного забезпечення лише 15.09.2023;
-          у зв`язку з відсутністю потреби в подальшому отриманні послуг та відповідності до приписі пункту 15.1. Договору позивач звернувся до відповідача з листом від 15.09.2023 № 4503/23 із пропозицією розірвати договір за згодою сторін з 01.10.2023;
-          листом від 19.09.2023 № 4512/23  відповідачу направлено проект додаткової угоди та шаблон акту приймання-передачі;
-          сторони за взаємною згодою ухвалили рішення про передачу бази даних споживачів від виконавця замовнику.

5.12.          Суди встановили, що згідно з актом приймання-передачі, який складений відповідачем за зразком, позивача, відповідач, як виконавець передав позивачу, як замовнику базу даних по абонентам (населення), бюджетні організації, інші та релігійні організації у такій кількості:
- кількість особових рахунків (населення) - 24 435 шт.;
- сума дебіторської заборгованості за теплову енергію 257 850 861,48 грн, кількість особових рахунків 14 390 шт.;
- сума кредиторської заборгованості за теплову енергію - 939 975,97 грн, кількість особових рахунків 2 704 шт.;
- сума дебіторської заборгованості за абонплатою - 10 287 914,35 грн, кількість особових рахунків всього 23 018 шт.;
- сума кредиторської заборгованості за абонплатою - 217 898,88 грн, кількість особових рахунків всього 1 145 шт.

5.13.          Натомість позивач у позові наполягає на тому, що згідно з даними бухгалтерського обліку АТ "Дніпровська ТЕЦ":
- сума дебіторської заборгованості за теплову енергію складає 263 030 296,21 грн;
- сума кредиторської заборгованості за теплову енергію - 610 313,00 грн;
- сума дебіторської заборгованості за абонплатою - 10 287 914,35 грн, кількість особових рахунків всього 23 018 шт.;
- сума кредиторської заборгованості за абонплатою - 217 898,88 грн.

5.14.          Тобто, після повернення відповідачем, як виконавцем, бази даних споживачів позивачу, останнім виявлено відсутність інформації про 1402 шт. особових рахунків споживачів-населення та невідповідність даних у файлі наданому відповідачем із даними, які наявні в бухгалтерському обліку позивача. Зокрема, станом на 01.10.2023 розбіжність між даними щодо заборгованості за теплову енергію складає 5 632 571,27 грн. Розбіжність між даними щодо заборгованості за абонентською платою складає 12 747,53 грн. Загальна сума розбіжності становить 5 609 287,78 грн.

5.15.          Сторони спору певний час вели листування щодо врегулювання розбіжностей, однак згоди не досягли, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

5.16.          Суди також встановили, що за умовами пункту 1.2 договору, позивач доручив, а відповідач прийняв на себе зобов`язання надавати такі послуги:
-          актуалізація бази даних споживачів послуг замовника по особовим рахункам (в тому числі, відключені від системи центрального опалення, та мають заборгованість за послугу з достачання), а саме ведення обліку споживачів (обслуговування особових рахунків) за - -допомогою програмного забезпечення (нарахування, перерахунки, внесення показників лічильників, внесення тарифів);
-          аналіз та внесення інформації до бази даних замовника, щодо змін по особовим рахункам споживачів замовника (оновлення даних стосовно власника особового рахунку, опалювальної площі, складу сім`ї, тощо);
-          дистанційне обслуговування споживачів замовника за допомогою Веб-сервісу - програмного забезпечення для автоматизації телефонних продажів, обробка телефонних та електронних звернень споживачів; обробка звернень у програмному забезпеченні по веденню обліку споживачів, надання інформації та роз`яснень щодо послуг замовника (своєчасне інформування споживачів, щодо тарифів, нарахувань, перерахунків заборгованості, та інше;
-          формування довідок для споживачів в установленому порядку, на підставі даних замовника(довідки про стан заборгованості, розмір платежів для користувачів субсидії, еквівалент пільг, перехід на автономне опалення, стан особового рахунку, стан особового рахунку у строках позовної давності, друк карти споживача за запитом та друк зведеної інформації про нарахування за період програмного забезпечення по веденню обліку споживачів);
-          супроводження дебіторської заборгованості споживачів замовника, рознесення в базу даних платежів споживачів замовника в т.ч. користувачів пільг та субсидій, виявлення боржників отримувачів субсидій та пільг;
-          перевірка, обробка і аналіз документів щодо укладання договорів реструктуризації заборгованості зі споживачами замовника. Обробка та аналіз особових рахунків, щодо використання умов договорів реструктуризації, або графіку погашення заборгованості у програмному забезпеченні ведення обліку споживачів;
-          формування звітності щодо нарахувань, перерахунків, сплат, за спожиту теплову енергію, площі. Формування звітності за заданими параметрами замовника -1 гр. (відомче житло, ЖБК, ОСББ), 2, 3 група споживачів та релігійні організації (юр. особи);
-          виконання договорів на постачання теплової енергії, в тому числі ведення обліку за допомогою програмного забезпечення (нарахування, перерахунки, внесення показників лічильників, внесення тарифів формування актів про постачання теплової енергії, формування рахунків -фактур);
-          формування звітності щодо нарахувань, перерахунків, сплат, за спожиту теплову енергію, площі, відомче житло, ЖБК, ОСББ), 2,3 гр. споживачів та релігійним організаціям (юр. особам). Формування звітності за заданими параметрами замовника.

5.17.          За умовами пункту 2.6 Договору остаточний розрахунок проводиться замовником протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами відповідного Акта(ів) наданих послуг, який(і) підписуються сторонами Договору.

5.18.          Відповідно до пунктів 4.., 4.2, 4.4 Договору здавання і приймання фактично наданих послуг за цим Договором проводиться згідно з Актом наданих послуг який підписуються уповноваженими представниками сторін.

5.19.          Після отримання акта, визначеного в пункті 4.1. цього Договору, та уточненого розрахунку вартості фактичного надання послуг, замовник зобов`язується протягом 10-ти (десяти робочих днів перевірити та узгодити відповідні статті витрат фактично наданих підписати акт та надати його виконавцю або направити мотивовану відмову від приймання наданих послуг.

5.20.          Зобов`язання виконавця щодо надання послуг вважаються виконаними з моменту підписання сторонами акта наданих послуг.

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1.          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

6.3.          У зв`язку з обранням судді Ємця А. А. до Великої Палати Верховного Суду відповідно до рішення зборів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2025 № 10, склад судової колегії касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2025, який наявний в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1.          Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності / відсутності підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі недоотриманих платежів від споживачів, у зв`язку із втратою відповідачем частини бази даних щодо споживачів.

7.2.          Верховний Суд наголошує, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.3.          Сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другої статті 287 ГПК України покладено на скаржника.

7.4.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.5.          Доводи касаційної скарги узагальнено зводяться до неправильного застосовування судами першої та апеляційної інстанції положень статей 22, 611 ЦК України та статей 224, 225 у подібних правовідносинах.

7.6.          Скаржник наголошує на необхідності формування висновків Верховного Суду у застосуванні означених норм, зокрема у відносинах щодо "нарахування та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за неналежне виконання договірних зобов`язань із надання послуг з обробки даних споживачів теплової енергії".

7.7.          Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.8.          Частиною четвертою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики.

7.9.          Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

7.10.          З гідно з положеннями частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 

7.11.          Створення і функціонування Верховного Суду має забезпечити послідовне, стале, однакове та зрозуміле правозастосування при розгляді спорів.

7.12.          Зі змісту положень пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вказана норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 зі справи № 904/8389/17, від 06.12.2021 зі справи № 904/6340/19, від 14.12.2021 зі справи № 910/3359/20.

7.13.          Верховний Суд неодноразово наголошував, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

7.14.          Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність / відсутність подібності правовідносин та наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

7.15.             Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені у касаційній скарзі, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою в цій частині на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

7.16.          За змістом пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.17.          Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: (1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, (2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

7.18.          Як вже зазначено вище, згідно з доводами касаційної скарги позивач фактично вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо предмета доказування та обов`язку суду встановити обставини щодо обґрунтованості підстав для нарахування та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, у зв`язку з неналежним виконанням стороною договірних зобов`язань щодо надання послуг із обробки даних споживачів теплової енергії.

7.19.          Так, зі змісту оскаржуваних  судових рішень вбачається, що оскаржувані судові рішення мотивовано з посиланням на недоведення позивачем обґрунтованих доводів щодо завдання йому шкоди, у вигляді упущеної вигоди, аргументи позивача побудовано на припущеннях є теоретичними, до того ж, позивач вважає упущеною вигодою недоотримані кошти від споживачів за надані послуги з постачання теплової енергії, право на отримання яких позивачем  не перебуває у взаємозв`язку з належним та/або неналежним виконанням відповідачем умов договору.

7.20.          У контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанції Суд зазначає таке.

7.21.          За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

7.22.          За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22, стаття 611 ЦК України).

7.23.          Згідно з положеннями статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

7.24.          Означена вище норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 ГК України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

7.25.          Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

7.26.          Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх шкода з боржника не стягується.

7.27.          Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

7.28.          Верховний Суд неодноразово наголошував, що важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

7.29.          Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.

7.30.          Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).

7.31.          Правові висновки щодо елементів складу цивільного правопорушення; їх визначення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника; а також підстав та умов цивільної відповідальності містяться у численних постановах Верховного Суду. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20.

7.32.          За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №910/20261/16 від 26.11.2019, постанови Верховного Суду у справах №923/1315/16 від 04.09.2018, №910/2018/17 від 04.04.2018, №910/5100/19 від 07.05.2020, №910/21493/17 від 04.12.2018, №914/1619/18 від 27.08.2019, №904/982/19 від 24.02.2021).

7.33.          Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
(1) неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
(2) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
(3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
(4) вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

7.34.          Отже суди, у розгляді спорів про стягнення збитків (шкоди), мають обов`язок встановити наявність усіх вказаних елементів складу правопорушення у їх сукупності. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність у вигляді відшкодування шкоди не настає.

7.35.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що у своїх висновках про відсутність підстав для задоволення вимог позивача суди виходили, зокрема, з таких фактичних обставин спору:
-          зі змісту умов договору покладеного позивачем в  основу підстав позову, не вбачається узгодження сторонами порядку передачі виконавцю бази даних;
-          при цьому суди врахували, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження факту передачі такої інформації відповідачу;
-          натомість матеріалами справи підтверджуються лише обставини щодо передачі КП Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" такої бази даних (у кількості абонентів 26 756 штук позивачу;
-          позивачем також не надано суду доказів на підтвердження обставин щодо втрати відповідачем даних за 1402 особовими рахунками. Висновки судів в цій частині ґрунтуються на тому, що за відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що така база даних була передана відповідачу та, відповідно, повернута останнім не у тому стані, у якому прийнята, у суду відсутня можливості співвіднести конкретний обсяг бази даних, станом на 2021 рік із тим обсягом, який фактично повернуто відповідачем.

7.36.          Також суди зазначили про те, що за наявності у матеріалах справи інформації щодо здійснення відповідачем дій на виконання умов договору, зокрема, дій з актуалізації бази даних споживачів (внесення інформації до бази даних щодо переоформлення їх особових рахунків / щодо зміни власників, опалювальної площі, складу сім`ї, тощо), а також доказів прийняття позивачем таких послуг без заперечень протягом тривалого часу у т.ч. і за обізнаності позивача щодо такого неспівпадіння, посилання позивача на неправомірність дій відповідача, які полягають у неналежному виконанні договірних зобов`язань є безпідставними.

7.37.          Крім того, суди врахували, що позивач, звертаючись до відповідача з претензіями про виявлення ним відсутності інформації стосовно 1402 особових рахунків споживачів-населення також не конкретизував, у чому саме полягає порушення відповідача, як і не підтвердив наведених ним обставин належними доказами. З огляду на, що суди дійшли висновку про недоведеність позивачем факту порушення відповідачем господарського зобов`язання, з яким позивач пов`язує понесення збитків.

7.38.          Зважаючи на встановлені обставини, суди і дійшли висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на теоретичних припущеннях, позивачем не доведено належними та допустимими доказами вини відповідача, отже, не доведено суду повного складу правопорушення, як необхідної умови для застосовування відповідальності у вигляді збитків.

7.39.          У аспекті порушених у касаційній скарзі питань Суд наголошує, що Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання щодо застосування положень законодавства, якими врегульовано питання відшкодування збитків (шкоди), зокрема, статей 224, 225 ГК України, статей 22, 611 ЦК України, та висновок щодо їх застосування послідовно викладався Верховним Судом.

7.40.          Суд зауважує, що положення вищезазначених норм є загальними, якими врегульовано питання відшкодування збитків, і може бути застосовним до будь-яких правовідносин, у тому числі і щодо правовідносин у справі, що розглядається (неналежне виконання стороною договірних зобов`язань із надання послуг з обробки даних споживачів теплової енергії).

7.41.          Водночас, загальною умовою застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків є необхідність доведення позивачем суду всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
7.42.          Як неодноразово наголошував Верховний Суд, господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення збитків, за результатом оцінки поданих сторонами доказів.

7.43.          Правова позиція щодо можливості суду самостійно встановлювати наявність складу правопорушення є послідовною та сталою і викладена у численних постановах Верховного Суду, зокрема у постановах, які наведені колегією суддів вище, а також у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 16.02.2023 у справі №910/14588/21, від 25.05.2023 у справі №910/17196/21, тощо.

7.44.          Отже, наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування наведених скаржником правових норм, зокрема, щодо умов за яких підлягає застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків та обов`язку суду встановити обставини обґрунтованості підстав для нарахування та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (доведення позивачем суду всіх елементів складу цивільного правопорушення) і здійснене судами першої та апеляційної інстанції у справі № 904/3087/24 правозастосування з огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини такому висновку відповідає.

7.45.          Як вбачається, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі відповідають (не суперечать) висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених вище постановах Верховного Суду, а  здійснене судами попередніх інстанцій у даній справі правозастосування (статей 22, 611 ЦК України, статей 224, 225 ГК України) зроблено з урахуванням таких висновків.

7.46.          Оскільки висновки судів попередніх інстанцій у справі зазначеному висновку Верховного Суду не суперечать, то і підстави для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень з визначених скаржником питань в цій частині відсутні.

7.47.          Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Суд зазначає, що останні фактично зводяться до заперечень обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та до їх переоцінки, що безумовно перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, яякі визначені у частині другій статті 300 ГПК України.

7.48.          Таким чином, з урахуванням того, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновок щодо застосування статей 22, 611 ЦК України, статей 224, 225 ГК України, то підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої  статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження. Сформований висновок є чітким, зрозумілим та сприяє однозначному застосуванню норм права. При цьому скаржником не наводились аргументовані і переконливі доводи щодо необхідності відступлення від правової позиції, викладеної Верховним Судом у наведених постановах, як і не визначалась така підстава касаційного оскарження.

7.49.          Зазначене в сукупності свідчить про відсутність підстав для викладення відповідного правового висновку щодо застосування положень, якими врегульовано питання відшкодування збитків та про наявність підстав для закриття касаційного провадження з підстави оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, у відповідності до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

7.50.          Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

7.51.          Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

7.52.          Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024  та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі № 904/3087/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                          Ю. Власов

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова