УХВАЛА

12 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №910/11841/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська зернова логістика"

на рішення Господарського суду міста Києва (Балац С.В.)
від 23.12.2024

та постанову Північного апеляційного господарського суду (Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.)
від 22.04.2025 (повний текст складений 28.04.2025)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська зернова логістика"

про стягнення 144 140,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
1.          Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Позивач)        звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, у якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю    "Українська зернова логістика"    (далі - Відповідач, Скаржник) штраф у розмірі 144 140,00 грн.
2.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі №910/11841/24, позов задоволено повністю. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача штраф у розмірі 144 140,00 грн та 2 422,40 грн судового збору.
3.          16 травня 2025 року Відповідач (Скаржник) із використанням засобів поштового зв`язку подав касаційну скаргу на вказані судові рішення; просить скасувати їх та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, змінити розподіл судових витрат, поклавши їх на Позивача.
4.          За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
5.          Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення:
- у малозначних справах;
- у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
6.          Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
7.          Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
8.          Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року встановлено у сумі 3 028 грн.
9.          Предметом позову в цій справі є стягнення 144 140,00 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2024 рік (100 х 3 028 грн = 302 800 грн).
10.          Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що для оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржникові необхідно довести та обґрунтувати наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України підстав (постанова від 21.05.2021 у справі №905/1623/20).
11.          При цьому тягар доказування покладається на скаржника.
12.          У тексті касаційної скарги Скаржник посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та, зокрема, зазначає:
- щодо пункту "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України - існує суттєва непослідовність, яка призводить до порушення принципу правової визначеності та юридичної рівності учасників правовідносин у сфері залізничних перевезень. Аналіз наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень у справах про стягнення свідчить, що суди застосовують різні підходи до зменшення розміру штрафів, передбачених Статутом залізниць України, залежно від того, хто є стягувачем. Вказане означає наявність подвійних стандартів у судовій практиці. Зокрема, у випадках стягнення штрафу з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь вантажовідправника суди систематично застосовують положення статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зменшують розмір штрафу (постанови Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №904/822/22, від 31.03.2023 у справі №910/20525/21, від 30.03.2023 у справі №904/934/22 тощо). Натомість, коли стягувачем є Акціонерне товариство "Українська залізниця", а боржником - інші учасники правовідносин щодо перевезення вантажів залізничним транспортом, зокрема, вантажовідправники, суди не застосовують зазначені норми та не зменшують розмір штрафних санкцій, посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові у справі №914/2339/17. Правова проблема неоднакового застосування норм статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України до спірних правовідносин також простежується на рівні судів нижчих інстанцій;
- щодо пункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України - вирішення справи №910/11841/24 має значний суспільний інтерес, оскільки стосується діяльності Акціонерного товариства "Українська залізниця", яке займає монопольне становище на ринку залізничних перевезень в Україні. Монопольне становище створює об`єктивну нерівність у відносинах з контрагентами, зокрема, вантажовідправниками, які позбавлені альтернативи при виборі перевізника. Ця нерівність посилається тим, що Статут залізниць України встановлює непропорційно високі санкції за порушення правил перевезення вантажів.
13.          Суд зауважує, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, яка реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20).
14.          Введення процесуальних "фільтрів" не порушує права на доступ до суду, оскільки воно вже реалізоване шляхом звернення до суду першої та апеляційної інстанцій.
15.          Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки інакше принцип правової визначеності буде порушено.
16.          Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
17.          Згідно з частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
18.          У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 у справі "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France", заява №21920/93) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежена перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
19.          Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 №R (95) 5 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
20.          Використання у процесуальному законодавстві оціночних понять, як-то "фундаментальне значення", "суспільний інтерес", "виняткове значення", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо, не має викликати думку про наявність певних ризиків, адже, зважаючи на статус Верховного Суду, в окремих випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження належить до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд касаційних скарг покликаний насамперед забезпечувати єдність судової практики.
Щодо підпункту "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України
21.          Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики, зокрема, означає, що скаржник ставить на вирішення проблему, яка в разі відкриття касаційного провадження впливатиме на широке коло спорів, створюючи тривалий у часі підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
22.          Фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами.
23.          Суд mutatis mutandis звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду (ухвала від 07.12.2018 у справі №922/6554/15), згідно з якою виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики з питань, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
24.          За твердженням Скаржника, суди застосовують різні підходи до застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України у розрізі зменшення розміру штрафів, передбачених Статутом залізниць України, залежно від того, хто є стягувачем: якщо ним є Акціонерне товариство "Українська залізниця", ці норми не застосовуються, натомість якщо штрафи стягуються вантажовідправниками цього товариства, підхід є протилежним.
25.          У цьому контексті Суд наголошує, що словосполучення "суд має право", "може бути зменшений за рішенням суду", застосовані у статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, свідчать про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду в питанні зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21, від 22.05.2024 у справі №911/95/20, від 18.12.2024 у справі №921/320/24, від 08.01.2025 у справі №921/299/24, від 19.02.2025 у справі №903/665/24).
26.          Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України  (справедливість, добросовісність, розумність), з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
27.          Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність / відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 05.09.2023 у справі №907/583/22, від 28.11.2023 у справі №916/1504/22, від 03.12.2024 у справі №904/872/24, від 03.12.2024 у справі №909/321/24, тощо.
28.          Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
29.          Отже, вирішення окреслених питань не є завданням Верховного Суду, який є судом права, а не факту, як і заміна правової оцінки встановлених судами обставин власною. Суди першої та апеляційної інстанцій мають повноваження та кращі можливості для оцінки ситуації у світлі конкретних обставин.
З огляду на усталену судову практику щодо критеріїв застосування норм статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України роль Верховного Суду обмежується з`ясуванням того, чи не були відповідно до конкретних обставин справи спосіб застосування цих норм та наслідки їх тлумачення такими, що реалізація (чи навпаки нереалізація) судами першої та апеляційної інстанцій права на зменшення розміру штрафних санкцій очевидно не узгоджується із загальним принципом справедливого розгляду, і висновки судів є явно необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 05.12.2023 у справі №921/481/22).
30.          Висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) залежно від тих фактичних обставин, які будуть встановлені у кожній конкретній справі.
31.          Зважаючи на викладене, саме лише посилання Скаржника на справи, де суди в одному випадку зменшували заявлені до стягнення суми штрафних санкцій, а в іншому - відмовляли, за відсутності належного обґрунтування, вочевидь, не може розглядатися як виключна правова проблема.
32.          Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
33.          У справах, які наводить Скаржник, судові рішення ухвалені на підставі поданих сторонами доказів, зважаючи на встановлені судами фактичні обставини.
34.          Скаржник не наводить обґрунтувань, які б свідчили, що при перегляді оскаржуваних рішень у цій справі підлягає усуненню невизначеність на нормативному рівні правових питань, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права.
35.          З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що Скаржник аргументовано не довів наявність у справі №910/11841/24 випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Щодо підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України
36.          Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес", зокрема, необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має виняткове значення для усього суспільства, певної його частини, територіальних громад, об`єднань громадян тощо, до певної справи з огляду можливого впливу ухваленого в ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, що пов`язані із збереженням, примноженням, охороною й захистом соціальних цінностей, девальвація та / або втрата яких здатна спричинити істотний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
37.          Узагальнені посилання Скаржника на те, що монопольне становище Позивача створює об`єктивну нерівність у відносинах з контрагентами, не підтверджуються доказами та фактично зводяться до спроби переконати Суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій.
38.          Таким чином, випадок передбачений підпунктом "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, відсутній.
39.          Верховний Суд, аналізуючи доводи та аргументи касаційної скарги, взяв до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права.
40.          Оскільки касаційна скарга не містить обґрунтувань, які б могли бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Скаржник не дотримався умов допуску справи до касаційного оскарження.
41.          Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду лише тому, що Скаржник вважає його незаконним. Настання відповідних наслідків у разі ухвалення судового рішення не на користь позивача / відповідача є звичайним (передбачуваним) процесом.
42.          Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію винятків з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі №910/11841/24, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
43.          Текст ухвали складено в межах розумного строку, зокрема, з огляду на перешкоди, викликані    технічним збоєм із 12:45 год. 06 червня    2025    року, який потягнув призупинення роботи електронних сервісів та автоматизованих систем Верховного Суду (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pres-centr/news/1824765/).

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська зернова логістика" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі №910/11841/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча                                                                                          Г. Вронська

Судді                                                                                                    Н. Губенко

                                                                                                    І. Кондратова