ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  911/1538/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
позивача - Левченко С. М.,
відповідача - Сіроштан О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  Комунального підприємства "Автотранспортне підприємство"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 (судді: Кропивна Л. В. - головуючий, Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А.) та рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2024 (суддя Заєць Д. Г.) у справі 
за позовом Комунального підприємства "Автотранспортне підприємство"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп"
про стягнення заборгованості та збитків, 
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. У червні 2024 року Комунальне підприємство "Автотранспортне підприємство" (далі - КП "Автотранспортне підприємство") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп" (далі - ТОВ "ДС Пром Груп") про стягнення 2  630 426,38 грн, з яких 1  170 071,83 грн - основний борг, 727 170,32 грн - пеня, 71 022,85 грн - 3% річних, 276 960,41 грн - інфляційні втрати, 98 273,84 грн - неустойки та 286 927,13 грн - збитків.
1.2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 526, 629, 758, 799-803 Цивільного кодексу України, статті 20 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", положення постанови Кабінету Міністрів України "Про деякі питання оренди державного та комунального майна" обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору оренди майна, що належить до спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Донецької області від 26.07.2021 № 7 (далі - спірний договір) щодо сплати орендної плати у 2022-2024 роках та не повернення орендованого майна у належному стані після припинення договору.
1.3. ТОВ "ДС Пром Груп" у відзиві на позовну заяву (з урахуванням наданих у подальшому пояснень) просило задовольнити позовні вимоги в частині заборгованості у розмірі фактичного боргу, а саме у сумі 151  798,35 грн, а в решті позовних вимог відмовити.
Відповідач вказував на те, що з моменту отримання предмету спірного договору - транспортних засобів, ці транспортні засоби перебували на території Донецької області, де використовувалися відповідачем у господарській діяльності, основним видом якої є будівництво доріг та автострад.
З початком повномасштабного вторгнення рф обсяги виконання ремонтно-будівельних робіт скоротилися, а на території Донецької області взагалі не здійснювалися.
У зв`язку з тим, що у відповідача відпала необхідність у використанні орендованої техніки, ним на адресу позивача було направлено лист від 13.07.2022 № 1304/01 з повідомленням, серед іншого, про припинення договору та докладанню всіх зусиль для повернення орендованого майна на безпечну територію, в результаті чого 15.07.2022 переміщено техніку у Черкаську області.
ТОВ "ДС Пром Груп" вказувало на застосуванні до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634), відповідно до якої орендна плата могла нараховуватися позивачем у повному обсязі з 01.12.2021 по 23.02.2022 включно, та в розмірі 50% розміру орендної плати, встановленої договором оренди з урахуванням індексації, за період з 15.07.2022 по 28.07.2022. В період з 24.02.2022 по 14.07.2022 орендна плата не підлягала нарахуванню та стягненню з відповідача на підставі пункту 1 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634.
Відповідач також звертав увагу на те, що на виконання умов договору оренди ним 08.09.2021 сплачено авансовий платіж, у тому числі податок на додану вартість у сумі 264  000,00 грн, а також відповідно до умов договору 06.12.2021 сплачено забезпечувальний платіж.
Під час розрахунку заборгованості з орендної плати орендодавцем не були враховані положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 та не врахований, чи неправильно розподілений авансовий та забезпечувальний платежі, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню у сумі 151  798,35 грн.
Не погодився відповідач також з розрахунком пені за період з 06.01.2022 по 01.05.2024, оскільки період нарахування пені не може перевищувати 6 місяців відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, інфляційні втрати за весь період прострочення та 3% річних також розраховані неправильно.
Щодо нарахування позивачем неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період з 02.08.2022 по 15.08.2022, відповідач зазначав, що орендар затримав повернення майна з оренди через обставини, за які він не відповідав, а саме у зв`язку із незабезпеченням позивачем явки свого повноваженого представника для прийняття техніки з оренди. Отже, має місце прострочення кредитора, а за змістом частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частин 1, 2 статті 612 вказаного Кодексу прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
2.  Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2024 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ТОВ "ДС Пром Груп" на користь КП "Автотранспортне підприємство" 131  506,78 грн інфляційних втрат, 27  561, 14 грн - 3% річних, та витрат зі сплати судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції з посиланням на положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, приймаючи до уваги місцезнаходження орендованого нерухомого майна у м. Українськ, Донецької області, з огляду на те, що законодавець не пов`язує звільнення від орендної плати з окремим рішенням орендодавця, дійшов висновку, що відповідач у період з 24.02.2022 по 14.07.2022 був звільнений від орендної плати за спірне нерухоме майно, оскільки в цей період тривав воєнний стан в Україні.
Суд зазначив, що орендна плата могла нараховуватися позивачем в повному обсязі з 01.12.2021 по 23.02.2022 включно, та в розмірі 50% розміру орендної плати, встановленої договором оренди (з урахуванням її індексації) за період з 15.07.2022 по 27.07.2022.
Враховуючи умови договору, заборгованість відповідача, з урахуванням суми авансового платежу, яка підлягає зарахуванню в рахунок платежів з орендної плати, становить 151 798,35 грн.
Суд першої інстанції також визнав невірним розрахунок пені, здійснений позивачем, вказавши на те, що відповідно до правильного розрахунку з урахуванням частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, правильною є пеня у сумі 66 273,17 грн. При цьому заборгованість відповідача зі сплати пені, з урахуванням суми забезпечувального платежу, яка згідно з пунктом 4.9 договору підлягає зарахуванню в рахунок зобов`язання орендаря зі сплати пені та становить 0,00 грн.
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки позивача, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 131 506,78 грн інфляційних втрат та 27  561,14 грн 3% річних.
Приймаючи до уваги обставини, що перешкоджали відповідачу підписати акт повернення майна з оренди, переміщення майна з м. Українськ, Донецької області на територію Черкаської області для його збереження та повернення позивачу та положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України. 
2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2024 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, а саме стягнуто з ТОВ "ДС Пром Груп" на користь                    КП "Автотранспортне підприємство" 180 264,29 грн - заборгованості, 25 928,00 грн - 3% річних, 128 206,12 грн інфляційних втрат та судовий збір. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд апеляційної інстанції установив, що оскільки обов`язок з організації приймання майна з оренди та складення акта приймання-передачі покладено на орендодавця (позивача), не можна стверджувати, що несвоєчасне повернення об`єкту оренди сталося з вини орендаря (відповідача), відтак, нарахована позивачем неустойка за несвоєчасне повернення майна з оренди відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період з 02.08.2022 по 15.08.2022 у розмірі 98 273,84 грн не підлягає стягненню з відповідача в силу правила частини 2 статті 613 Цивільного кодексу України.
Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності підстав для стягнення з відповідача збитків.
Водночас суд апеляційної інстанції щодо заборгованості з орендної плати визнав помилковим висновок суду першої інстанції про застосування пункту 4 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 за період з 15.07.2022 по 27.07.2022, оскільки у цьому пункті йдеться про механізм нарахування орендної плати за договорами оренди державного, а не комунального майна. 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що орендна плата могла нараховуватися позивачем в повному обсязі з 01.12.2021 по 23.02.2022 включно, тоді як з 24.02.2022 по дату припинення дії договору відповідач був звільнений від сплати орендної плати. Відтак, заборгованість відповідача перед позивачем становить 386 316,20 грн. Суд урахував сплату відповідачем 08.09.2021 авансового платіжу (з ПДВ) у сумі 264 000,00 грн, та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у сумі                      180 264,29 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення пені, апеляційний суд, перевіривши правильність розрахунку пені, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого позивачем, встановив, що належна до стягнення з відповідача пеня за несвоєчасне виконанням грошового зобов`язання становить 57 948,09 грн. Суд виходив з того, що відповідачем 06.12.2021 сплачена сума забезпечувального платежу, що підтверджується платіжною інструкцією № 4071 у сумі 264 000,00 грн, який підлягав зарахуванню в першу чергу в рахунок погашення нарахованої пені. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заборгованість відповідача зі сплати орендної плати становить 180 264,29 грн (386 316,20 грн заборгованість з орендної плати - 206 051,91 грн залишок забезпечувального платежу після погашення зобов`язань зі сплати пені, який підлягав зарахуванню в рахунок заборгованості з орендної плати).
Перевіривши правильність розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, не виходячи при цьому за межі періодів, заявлених позивачем, суд апеляційної інстанції встановив, що належні до стягнення з відповідача 3 % річних становлять 25 928,00 грн та інфляційні втрати у сумі 128 206,12 грн.
3.  Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 та рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2024,                                КП "Автотранспортне підприємство" у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження посиланням на пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на ухвалення судових рішень з порушенням норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах та не дослідження судами всіх доказів у справі.
3.1.1. Скаржник, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України вважає, що суди не врахували висновків Верховного Суду, а саме:
- не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі                            № 910/7495/16 стосовно того, що підставою для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством;
- від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20, від 07.06.2022 у справі № 922/1010/21, від 07.12.2022 у справі № 911/1064/21, в яких Верховний Суд зазначив, що звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо. Для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини;
- від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18, від 21.09.2021 у справі № 910/13158/20, в яких Верховний Суд зазначив, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати;
- від 22.11.2023 у справі № 916/3587/22, в якій Верховний Суд вказав на ненадання судами оцінки умовам договору оренди щодо використання відповідачем спірних приміщень та залишення судами поза увагою доводів позивача стосовно того, що орендоване за договором оренди приміщення здається відповідачем в суборенду;
- від 22.11.2023 у справі № 916/3587/22, від 06.12.2023 у справі № 916/3377/22, в яких  Верховний Суд вказав на те, що суди попередніх інстанцій обмежилися лише посиланням на факт звільнення відповідача від сплати орендної плати на період дії воєнного стану відповідно до рішення міської ради, позаяк не встановили та не зазначили, чи дотрималися сторони порядку застосування такого звільнення, а саме чи звертався орендар та чи прийняв орендодавець наказ на підставі такого звернення відповідно до пункту 129-1 Порядку Кабінету Міністрів України № 483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна";
- від 10.12.2024 у справі № 905/1734/23, яка є аналогічною до правовідносин у справі, яка розглядається, судовими рішеннями в якій стягнуто на користь КП "Автотранспортне підприємство" орендну плату за користування комунальним майном (машини) у період воєнного стану, та зазначено, що відповідачем не доведено обставин вибуття з його володіння та неможливість користування іншим орендованим майном в період дії договору; 
- від 02.10.2018 у справі № 910/14//17, від 23.10.2019 у справі №  917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 07.07.2021 у справі                     № 916/2620/20), в яких Верховний Суд наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний.
- від 19.06.2019 № 910/4055/18, від 16.04.2019 № 925/2301/14 щодо неправильного застосування судами статей 73,76-79, 98, 101 Господарського процесуального кодексу України, статті 8 Закону України "Про судову експертизу" та 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 № 53/5 стосовно належності, достовірності доказів, в чому їх перевага над іншими;
- від 15.11.2019 у справі № 908/887/18, від 21.10.2020 у справі № 925/594/18 та від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, в яких висловлено позицію щодо обов`язку суду надавати належну оцінку всім обставинам справи та дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності судового рішення.
3.1.2. Оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на  відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме висновку щодо можливості застосування пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 в частині звільнення орендаря від сплати орендної плати за користування комунальним майном, а саме рухомим майном (машинами), що знаходились весь час у володінні орендаря та використовувались ним, могли бути переміщені в різні місця та області, та не були розташовані виключно в адміністративно-територіальних одиницях, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану, як того вимагає ця постанова.
3.1.3. Обґрунтовуючи підстави для оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 господарського процесуального кодексу України, заявник касаційної скарги вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази, що були подані позивачем на обґрунтування своєї позиції (пункт 1 частини 3 статті 310 цього кодексу).
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "ДС Пром Груп" просить відмовити в її задоволенні, закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, чи залишити без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025, вказуючи, зокрема, що в касаційній скарзі позивачем не зазначено жодного висновку Верховного Суду, який, на його думку, був би неврахований судом апеляційної інстанції із застосуванням/незастосуванням зазначених ним норм права у наведених постановах Верховного Суду, а більшість висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник, зроблені судом до 2022 року, без врахування нормативно-правових актів, які врегульовують відповідні правовідносини в період воєнного стану, а саме постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634.
Незгода скаржника з рішеннями попередніх інстанцій зводиться до заперечення ним застосування до спірних правовідносин вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634.
Всі інші доводи скаржника фактично зводяться до необхідності вирішення питання щодо достовірності та вірогідності або переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції та, відповідно до норм частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, не може бути підставою для скасування Рішень судів попередніх інстанцій (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 у справі права № 913/444/18).
Посилання заявника касаційної скарги на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах спростовується наявністю постанови Верховного Суду від 10.09.2024 у справі № 911/981/23, має преюдиційне значення у даному спорі.
У відзиві на касаційну скаргу товариство також вказало на те, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу відповідача за підготовку процесуальних документів та розгляд справи в суді касаційної інстанції складає 15 000,00 грн і відповідні докази на виконання вимог частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення постанови у справі.
4.  Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1.  Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанцій, яким рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Статтею 300 Господарського процесуального кодексу України визначені межі розгляду справи судом касаційної інстанції та передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог  касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження,  та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого  доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в  суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що 26.07.2021 між КП "Автотранспортне підприємство" (орендодавець) та ТОВ "ДС Пром Груп" (орендар) укладено договір оренди майна, що належить до спільної власності територіальних громад, сіл селиш, міст Донецької області № 7, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування три автомобілі вантажні спеціальні, машини дорожні комбіновані МДК3-17-06 з піскорозкидальним обладнанням та поворотним відвалом, відповідної комплектації, на базі самоскида МА3-65015 з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 (далі - спірні транспортні засоби/спірне майно). 
Суди також установили такі обставини:
- за умовами договору орендна плата визначена за результатом проведення аукціону (протокол аукціону від 06.07.2021 № LLE001-UA-20210616-85988) за базовий місяць 30.11.2020 та встановлена у сумі 110 000,22 грн без податку на додану вартість, яку орендар мав сплатити на підставі рахунків орендодавця; 
- умовам договору передбачалося внесення орендодавцю авансового платежу за кілька місяці оренди після підписання акта приймання-передачі у сумі 264 000,00 грн;
- у пункті 4.6 розділу "Повернення майна з оренди та забезпечувальний депозит" Незмінюваних умов договору передбачено внесення орендарем забезпечувального депозиту з метою виконання зобов`язань орендаря за цим договором у сумі 220 000,00 грн без урахування податку на додану вартість;
- договір укладено з 26.07.2021 по 27.07.2022;
- 26.07.2021 між сторонами підписано три акти приймання передачі щодо кожного транспортного засобу окремо, якими підтверджується виконання орендодавцем своїх зобов`язань з передачі об`єктів оренди орендарю та з яких вбачається, що місцем передачі об`єктів оренди було місто Краматорськ;
- за умовами пункту 4.1 розділу "Повернення майна з оренди та забезпечувальний депозит" Незмінюваних умов договору у разі припинення договору протягом 3-х робочих днів орендар зобов`язаний повернути орендоване майно орендодавцю відповідно до акта повернення з оренди в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу; сплатити орендодавцю орендну плату, нараховану до дати, що передує даті повернення майна із оренди, пені, нараховані до дати, що передує даті повернення майна з оренди, відшкодувати орендодавцю збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової орендованого майна з вини орендаря (і в межах сум, що перевищують суму страхового відшкодування, якщо воно поширюється на такі випадки погіршення стану або втрати орендованого майна)) або в разі демонтажу або іншого вилучення невід`ємних поліпшень/капітального ремонту;
- у пункті 4.2 зазначеного розділу Незмінюваних умов договору передбачено, що протягом 3 робочих днів з моменту припинення або розірвання договору орендодавець зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за договором в акті повернення з оренди орендованого майна;  
- згідно з пунктом 4.3 розділу "Повернення майна з оренди та забезпечувальний депозит" Незмінюваних умов договору орендодавець складає акт повернення з оренди орендованого майна у двох оригінальних примірниках і надсилає підписані орендодавцем примірники орендарю. Орендар зобов`язаний підписати два примірники акта повернення з оренди майна не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від орендодавця і одночасно повернути один примірник разом з ключами від об`єкту оренди. Не пізніше ніж на четвертий робочий день після припинення або розірвання договору орендар повертає примірник підписаного акта повернення з оренди майна орендодавцю.
4.3. Суд апеляційної інстанції установив, що виходячи з положень пункту 4.3 розділу "Повернення майна з оренди та забезпечувальний депозит" Незмінюваних умов договору обов`язок з організації приймання майна з оренди та складання актів повернення з оренди орендованого майна покладається на орендодавця. 
Також суд установив, що як вбачається з матеріалів справи, орендодавець повідомив орендаря про закінчення дії договору та запропонував здійснити приймання-передачу з оренди автомобілів у місті Черкаси. 
Орендар (ТОВ "ДС Пром Груп") у листі від 13.07.2022 № 1307/01 з метою повернення орендованого майна з оренди запропонував уповноваженому представнику орендодавця прибути 28.07.2022 об 11:00 годині за адресою: Черкаська область, с. Дубіївка, вул. Тракторна, 14, вказавши при цьому контактний номер телефону уповноваженого представника орендаря.
Проте, як установив суд апеляційної інстанції, орендодавець у визначені орендарем дату та час не прибув для прийняття з оренди майна, причин неявки не повідомив.
Повернення транспортних засобів відбулося 15.08.2022 у визначеному орендодавцем місці та датою.
4.4. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки обов`язок з організації приймання майна з оренди та складення про це акта приймання-передачі покладено на орендодавця, несвоєчасне повернення об`єкту оренди сталося не з вини орендаря, а тому нарахована позивачем неустойка за несвоєчасне повернення речей з оренди за період з 02.08.2022 по 15.08.2022 у сумі 98 273,84 грн не підлягає стягненню з орендаря відповідно до частини 2 статті 613 Цивільного кодексу України.
4.5. Суд апеляційної інстанції також установив, що в наданих позивачем до позовної заяви актів приймання-передачі не зазначено про виявлені орендодавцем пошкодження автомобілів чи передання їх у некомплектному стані, у той час як з наданих до апеляційної скарги актів приймання-передачі транспортних засобів від 26.07.2021 вбачається, що ці акти містять зауваження щодо технічного стану та комплектності транспортних засобів, які нанесені рукописним способом на друкований текст актів. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що акти приймання-передачі, як первинний документ для підтвердження господарської операції, мають підписуватись уповноваженими представниками сторін.
У той же час від імені ТОВ "ДС Пром Груп" вказані акти підписано Касяненком Б. В., доказів повноважень якого на передачу транспортних засобів орендодавцю матеріалі справи не містять.
Суд апеляційної інстанції також установив, що під час повернення майна з оренди та його огляду позивач не заявляв про розукомплектування майна, його пошкодження і такий документ складався орендодавцем 15.08.2022.
При цьому сторонами не заперечувалися обставини перебування з 15.08.2022 транспортних засобів у користуванні та володінні орендодавця, а отже і виникнення ризиків збереження майна з 15.08.2022 саме у орендодавця.
Ураховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги на підтвердження пошкодження транспортних засобів висновок експерта з транспортно-товарознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку №17/11, складений 17.11.2023 судовим експертом Булейко О. А.
4.6. Суд апеляційної інстанції враховуючи надані відповідачем до матеріалів справи докази, а саме: копію договору  оренди майна від 01.06.2021 № 50; договору про надання послуг з організації місць для тимчасової стоянки транспортних засобів від 01.06.2021 № 01- 06/21 та додаткової угоди до нього; акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 15.07.2022, визнав доведеною відповідачем (орендарем) обставину використання ним орендованих транспортних засобів на території Донецької області (м. Українськ, Донецької області).
Суд дійшов висновку, що орендна плата могла нараховуватися позивачем в повному обсязі з 01.12.2021 по 23.02.2022 включно, тоді як з 24.02.2022 по дату припинення дії договору відповідач був звільнений від сплати орендної плати відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, але у будь-якому разі до 31.12.2022 року, за договорами оренди державного і комунального майна, чинними станом на 24 лютого 2022 року або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 року або раніше, звільняються від орендної плати орендарі державного і комунального майна, зокрема, які використовують майно, розташоване в адміністративно-територіальних одиницях, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану (Донецька область; Запорізька область в межах Бердянського, Василівського, Мелітопольського, Пологівського районів; Луганська область; Миколаївська область в межах Баштанського, Вознесенського районів (крім селищ міського типу Доманівка, Братське, м. Южноукраїнська), Миколаївського району (крім м. Миколаєва); Харківська область в межах Богодухівського району (крім мм. Валків, Богодухова, смт Краснокутськ), Ізюмського району, Куп`янського і Харківського районів (крім м. Мерефи, смт Нова Водолага, м. Харкова), Чугуївського району (крім м. Змієва); Херсонська область; Автономна Республіка Крим; м. Севастополь) (далі - визначені території).
4.7. Суд апеляційної інстанції установив, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 386 316,20 грн.
З урахуванням сплати відповідачем 08.09.2021 авансового платежу у сумі 264  000,00 грн та 06.12.2021 забезпечувального платежу у сумі 264  000,00 грн, виходячи з положень Незмінних умов договору, зокрема, пунктів 3.8, 3.9, 4.9 та положень чинного законодавства, а саме статей 549, 625 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 231, частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, здійснивши перевірку правильності здійснених позивачем розрахунків, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 180 264,29 грн заборгованості з орендної плати, 25 928,00 грн 3% річних та 128 206,12 грн інфляційних втрат.
4.8. Як вже зазначалося, КП "Автотранспортне підприємство", оскаржуючи судові рішення у справі, з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 господарського процесуального кодексу України, вказувало не неправильне застосування судами норм матеріального права, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, щодо застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.
Водночас, суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, не застосовував приписи частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, що унеможливлює висновок про ухвалення оскаржуваного судового рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладеного у постановах, наведених у касаційній скарзі.
При цьому суд апеляційної інстанції установив обставини, що орендна плата могла нараховуватися позивачем в повному обсязі з 01.12.2021 по 23.02.2022 включно, тоді як з 24.02.2022 по дату припинення дії договору відповідач був звільнений від сплати орендної плати відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, яка є спеціальним нормативним актом, покликаним врегульовувати правовідносин під час воєнного стану та в умовах повномасштабної збройної агресії. 
Також не беруться до уваги посилання скаржника на висновки Верховного Суду щодо того, що суди обмежилися посиланням на факт звільнення відповідача від сплати орендної плати на період дії воєнного стану відповідно до рішення міської ради, однак не встановили та не зазначили, чи дотрималися сторони порядку застосування такого звільнення, а саме чи звертався орендар та чи приймав орендодавець наказ на підставі такого звернення відповідно до пункту 129-1 Порядку Кабінету Міністрів України № 483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", оскільки суд апеляційної інстанції, застосовуючи до спірних у справі, яка розглядається, правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, виходив з того, що згідно з частиною 5 пункту 1 зазначеної постанови звільнення або перерахунок орендної плати, відповідно до цього пункту, здійснюється без окремого рішення орендодавця.
Посилання заявника касаційної скарги на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.12.2024 у справі № 905/1734/23 також не свідчать про неврахування судом апеляційної інстанції висновку у вказаній постанові, оскільки відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України судові рішення у зазначеній скаржником справі переглядалися в частині стягнення збитків та неустойки за неповернення майна після закінчення   строку дії договору. Верховний Суд залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції вказав на те, що встановлені судом апеляційної інстанції обставини підтверджують, що втрата та пошкодження орендованого майна відбулося на окупованій території поза волею відповідача та за відсутності його вини у зв`язку з настанням надзвичайних та невідворотних обставин через широкомасштабну збройну агресію російської федерації проти України, що об`єктивно унеможливило належне виконання стороною свого обов`язку щодо належного повернення такого майна. Суд апеляційної інстанції констатував відсутність повного складу цивільного правопорушення в діях відповідача, що виключає можливість застосовувати до нього заходи відповідальності.
Стосовно посилань скаржника на неврахування висновків Верховного Суду щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та дотримання принципу змагальності, що забезпечує повноту дослідження обставин справи, а також неправильного застосування судами статей 73,76-79, 98, 101 Господарського процесуального кодексу України, статті 8 Закону України "Про судову експертизу" та 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 № 53/5, щодо належності, достовірності доказів, в чому їх перевага над іншими, колегія суддів зазначає таке.
Наведені у зазначених скаржником постановах висновки за своїм змістом є загальними вимогами процесуального та матеріального законодавства, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. При цьому Верховний Суд зазначає, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а зміст зазначених скаржниками постанов не свідчить про застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
У справі, в якій подано касаційну скаргу, фактичні обставини встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини, свідчать про невиконання відповідачем як зберігачем умов договору зберігання щодо повернення за вимогою позивача товару, переданого на зберігання, що є підставою для відшкодування вартості такого товару, як то передбачено умовами договору та закону, натомість відповідно до імперативних положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
4.9.   З цих же підстав не приймаються до уваги доводи скаржника про оскарження судового рішення апеляційної інстанції з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із не дослідженням, на думку заявника касаційної скарги, судом наданих позивачем доказів.
4.10. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення/цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.11. Щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відсутністю, на думку скаржника, висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме висновку щодо можливості застосування пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 в частині звільнення орендаря від сплати орендної плати за користування комунальним майном, а саме рухомим майном (машинами), що знаходились весь час у володінні орендаря та використовувались ним, могли бути переміщені в різних місцях та області та не були розташовані виключно в адміністративно-територіальних одиницях, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану, як того вимагає ця постанова, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 179 Цивільного кодексу України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (стаття 181 Цивільного кодексу України).
У статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".
У статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" наведені значення термінів, які вживаються у Законі та передбачено, що оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.
Об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, єдині майнові комплекси підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини); інше окреме індивідуально визначене майно (стаття 3 вказаного Закону).
За змістом частини 1 статті 798 та частини 1 статті 800 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Наймач самостійно здійснює використання транспортного засобу у своїй діяльності і має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу.
Суд апеляційної інстанції установив, а позивач під час розгляду справи не спростував, що з моменту прийняття автомобілів з державними номерними знаками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в оренду за договором, транспортні засоби перебували на території Донецької області (м. Українськ, Донецької області), де використовувалися у своїй господарській діяльності, на підтвердження чого до матеріалів справи додано копії договору оренди майна від 01.06.2021, договору про надання послуг з організації місць для тимчасової стоянки транспортних засобів від 01.06.2021 № 01- 06/21 та додаткової угоди до нього, копії актів приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 15.07.2022, якими підтверджується наявність виробничих потужностей відповідача в м. Українськ, Донецької області.
Як вже зазначалося, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, але у будь-якому разі до 31 грудня 2022, за договорами оренди державного і комунального майна, чинними станом на 24 лютого 2022 або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 або раніше, звільняються від орендної плати орендарі державного і комунального майна, які використовують майно, розташоване в адміністративно-територіальних одиницях, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану, зокрема, Донецької області.
Зазначеним спеціальним нормативним актом, який прийнято для врегулювання правовідносин під час воєнного стану та в умовах повномасштабної збройної агресії, не обмежено звільнення від сплати орендної плати орендарів саме нерухомого майна. 
При цьому положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 були застосовані Північним апеляційним господарським судом, постанову якого від 29.05.2024 у справі за позовом КП "Автотранспортне підприємство" про стягнення з ТОВ "ДС Пром Груп" грошових коштів, переглянуто Верховним Судом у справі № 911/981/23 (постанова від 10.09.2024) та скасовано в частині стягнення з відповідача збитків.
Суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, також відхилив доводи позивача у справі про неможливість застосування постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 з огляду на те, що, на думку позивача, така постанова суперечить вимогам частини 5 статті 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Порядку передачі в оренду держаного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.202 № 483, за неспроможністю таких доводів.
4.12. Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту пункту 3 частини статті 287 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
КП "Автотранспортне підприємство" у касаційній скарзі посилається на необхідність дослідження питання Верховним Судом чи може в даному випадку бути застосовано постанову Кабінету Міністрів України № 634 як звільнення відповідача від сплати орендної плати за використання ним транспортних засобів, що могли бути переміщені та використовуватися в інших регіонах України. 
Водночас Верховний Суд вважає, що скаржник не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції, яким скасовано рішення суду першої інстанції, обставин на підставі дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності, натомість аргументи заявника касаційної скарги фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків суду, покладених в основу судового рішення, стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи, та зводяться до припущень заявника касаційної скарги про можливість переміщення з Донецької області транспортних засобів, переданих за договором оренди, та їх використання відповідачем з метою отримання прибутку.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, якою скасоване рішення суду першої інстанції, в межах наведених у касаційній скарзі доводів та підстав оскарження, визначених скаржником, дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Автотранспортне підприємство" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 у справі № 911/1538/24, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Автотранспортне підприємство" залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 у справі                                      № 911/1538/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не  підлягає.

Головуючий                                                                                                   Т. Б.  Дроботова
Судді                                                                                                  Н. О. Багай 
                                                                                                           Ю. Я. Чумак