ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/5627/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Кондратової І.Д. - головуючої, суддів - Вронської Г.О., Губенко Н.М., 

за участю секретаря судового засідання - Гнідобор А.В.,
за участю представників учасників справи:
позивача -  Вакуленко Є.В. (адвокат), Зеленого М.О. (адвокат),

відповідача-1 - Пономарьова А.О. (адвокат),

відповідача-2 - Васалатія К.А. (адвокат),

відповідача-3 - не з`явився, 

третьої особи - Нестеренко Т.М. (адвокат), 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_1 , до якої приєдналось Товариство з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі"
на рішення Господарського суду міста Києва 
(суддя - Удалова О.Г.)
від 16.05.2024 
та постанову Північного апеляційного господарського суду 
(головуюча - Кропивна Л.В., судді - Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.)
від 25.11.2024
у справі за позовом учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_1 
до: 1. учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_2 ;
2. учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_3 ;
3. ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі"
про переведення прав та обов`язків покупця частки у статутному капіталі.

Короткий зміст позовних вимог та  заперечень
1.          У квітні 2023 року учасник Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" (надалі - Товариства) ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до інших учасників вказаного товариства ОСОБА_2 (далі - відповідач-1), ОСОБА_3 (далі - відповідач-2), а також до ОСОБА_4 (далі - відповідач-3) про переведення прав та обов`язків покупця частки у статутному капіталі Товариства.
2.          Позивач звернувся до суду з позовом про переведення на нього прав та обов`язків покупця 50% статутного капіталу Товариства. Свої вимоги він обґрунтовує тим, що відповідачі (відповідач-1 та відповідач-2), які володіли по 25% кожен, продали свої частки третій особі (відповідачу-3) без належного повідомлення позивача. Таким чином, було порушено переважне право позивача як учасника товариства (якому належить 50% статутного капіталу) на придбання цих часток.
3.          Відповідачі заперечували проти позов стверджуючи, що фактичного продажу часток не відбулося. Вони пояснили, що хоча обидва договори купівлі-продажу передбачали продаж за ринковою ціною, розрахунки за ними так і не були здійснені. Відповідач-3 стверджувала, що не змогла сплатити  ринкову вартість частки у статутному капіталі Товариства, тому сторони домовились укласти новий договір, щоб повернути все в первісний стан.
4. Натомість позивач у своїх запереченнях на клопотання про залишення позову без розгляду з підстав невнесення суми на депозит, стверджував, що не зобов`язаний вносити 18 500 000 грн на депозит суду, оскільки обидві угоди купівлі-продажу були безоплатними. Він наполягав, що в такому випадку відповідач-3 мала б безоплатно передати йому частку у розмірі 50% відповідно до вимог статті 21 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
5. Також позивач оскаржував ринкову вартість корпоративних прав, надану відповідачами. Для цього він замовив рецензію, яка, на його думку, спростовувала економічну обґрунтованість ціни в 18 500 000 грн.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
6.           ОСОБА_1 є учасником Товариства, частка якого в статутному капіталі - 50%, що становить 20 000,00 грн статутного капіталу. Іншими учасниками вказаного Товариства станом на 01.12.2022 були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен з розміром частки 25%, що становить 10 000 грн статутного капіталу.
7. 02.12.2022 двоє учасників Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 02.12.2022 відчужили свої частки в статутному капіталі третій особі, ОСОБА_4 , за договором № 6 купівлі-продажу частки в статутному капіталі.
8. За цим договором кожен продавець володів 25% статутного капіталу (номінальна вартість по 10 000 грн), а разом вони відчужили 50% (номінальна вартість 20 000 грн). Покупець придбав ці частки. Загальна ціна договору становила 18 500 000 грн, що складається з 9 250 000 грн за частку кожного продавця. Оплата мала бути здійснена в гривні, готівкою або банківським переказом.
9.          У пункті 11.5 цього договору сторони погодили, що у випадку виникнення обставин, які не були відомі сторонам на момент укладення цього договору і вони можуть вплинути на права та обов`язки сторін, а також у випадку неповної оплати ціни договору, сторони за домовленістю мають право повернути частки у статутному капіталі Товариства шляхом укладення нового договору купівлі-продажу на тих самих умовах, які передбачені цим договором, а саме: таким самим розміром та за ціною, передбаченою пунктом 3.1 цього договору, і між тими ж сторонами.
10. Згідно з актом приймання-передачі частки від 02.12.2022, що був посвідчений нотаріально, продавці передали покупцю частки в статутному капіталі ТОВ, яка прийняла їх, що разом становлять 50% (номінальною вартістю 20 000 грн).
11. У цьому ж акті зазначено, що частки були повністю оплачені покупцем.
12. Суд першої інстанції з`ясував, що у матеріалах справи міститься два примірника договору , зокрема, до клопотання відповідача-1 від 09.10.2023 (т. 3 а.с. 216, 218) додана копія договору № 6 від 02.12.2022, за умовами розділу 3 якого ціна продажу частки в статутному капіталі в розмірі 50% становить 20 000,00 грн (т. 3 а.с. 217, 219-222), а саме 10 000,00 грн на користь продавця-1 та 10 000,00 грн на користь продавця-2.
13.          Водночас у судовому засіданні суд першої інстанції оглянув оригінал договору № 6 купівлі-продажу частки в статутному капіталі з ціною договору 18 500 000 грн. Наявність оригіналу договору № 6 від 02.12.2022, за умовами розділу 3 якого ціна продажу частки в статутному капіталі в розмірі 50% становить 20 000,00 грн представник ОСОБА_2 заперечив, оригінал цього договору суду для огляду не був наданий.
14.          Після укладення договору № 6 купівлі-продажу частки в статутному капіталі та підписання акту приймання-передачі частки, 20.01.2023 ОСОБА_4 заявила у листі, адресованому ОСОБА_2 , що не може виконати фінансові зобов`язання за договором купівлі-продажу частки в ТОВ від 02.12.2022.
15. Тому 26.01.2023 відповідачі уклали вже новий договір № 6/1-23. За умовами цього договору ОСОБА_4 (продавець), ОСОБА_3 (покупець-1) та ОСОБА_2 (покупець-2) продавець передає корпоративні права покупцю-1 та покупцю-2 на належну продавцю частку в статутному капіталі, а покупець-1 та покупець-2 приймають та зобов`язуються сплатити продавцю вартість частки згідно з домовленостями.
16.          Згідно з цим договором, ОСОБА_4 передала покупцям свою 50% частку в статутному капіталі товариства (номінальною вартістю 20 000 грн) за загальною ціною 18 500 000 грн. Кожен з покупців, мав оплати по 9 250 000 грн за 25% частки, що можуть бути переказані готівкою або банківським переказом.
17. Суд першої інстанції в судовому засіданні оглянув оригінал цього договору.
18. Згідно з актом приймання-передачі частки від 26.01.2023, що був посвідчений нотаріально, продавець ( ОСОБА_4 ) передала, а покупець-1 ( ОСОБА_3 ) прийняв частку в статутному капіталі, що становить 25% статутного капіталу Товариства, в грошовому виразі складає 10 000,00 грн, та продавець ( ОСОБА_4 ) передав, а покупець-2 ( ОСОБА_2 ) прийняв частку в статутному капіталі, що становить 25% статутного капіталу Товариства, в грошовому виразі складає 10     000,00 грн.
19. У пункті 2 акту зазначено, що частка, яка передається, внесена (сформована) продавцем до статутного (складеного) капіталу Товариства в повному обсязі, а також оплачена прокупцем-1 та покупцем-2 згідно з умовами договору в повному обсязі.
20. Розділом 13 статуту Товариства, затвердженим рішенням загальних зборів учасників, що оформлене протоколом № 05/01 від 05.01.2021, встановлено обов`язок учасників товариства письмово повідомити інших учасників про бажання відчужити свою частку на користь третьої особи з можливістю реалізації іншими учасниками переважного права на викуп такої частки перед третьою особою (пп. 13.1, 13.3, 13.5, 13.9 статуту).
21. Відповідачі не надали доказ повідомлення Позивача, як іншого учасника, про намір відчужити свою частку на користь третьої особи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
22.          16.05.2024 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення про відмову в позові.
23.          Суд визнав, що переважне право позивача на викуп частки було порушено під час укладення першого договору від 02.12.2022, оскільки позивача не повідомили про продаж, проте відмовив у позові, оскільки встановив, що жоден з договорів не був оплачений, носив безоплатний характер, а другий договір був укладений для того, щоб повернути відносини в первісний стан.
24.          Суд також вказав, що позивач просив перевести на себе права покупця за договором від 26.01.2023, вказавши ціну у 20 000 грн, проте, він не надав жодних доказів існування такого договору. Натомість, в наданих суду договорах ціна продажу частки в розмірі 50% статутного капіталу становила 18 500 000 грн. Такий спосіб захисту переважного права учасника на викуп частки, як зміна правовідношення, не дозволяє позивачу самостійно змінювати ціну продажу частки за укладеним договором
25. 25.11.2024 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2024 в частині висновків по суті спору, викладених в резолютивній частині, залишив без змін, а мотивувальну частину рішення виклав у редакції цієї постанови. Суд також доповнив резолютивну частину рішення суду першої інстанції пунктом щодо повернення позивачу з державного бюджету України 20 000,00 грн, внесених на депозитний рахунок Господарського суду міста Києва.
26. Отже суд апеляційної інстанції погодився з відмовою в позові, але з інших підстав.
27. Зокрема, погодився з установленими судом першої інстанції обставинами про те, що позивача інші учасники Товариства при укладенні обидвох договорів про свій намір продати належні їм частки третій особі не повідомили.
28. Водночас суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що договори були безоплатними. Суд апеляційної інстанції зазначив, що невиконання покупцем фінансових зобов`язань не перетворює договір купівлі-продажу на інший тип договору.
29. Також суд апеляційної інстанції зробив висновок, якщо на момент вирішення позову про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу контрагент (продавець частки) та грантор (покупець частки) для уникнення задоволення позову правоволодільця (позивача) вчинили договір про зворотній продаж один одному проданої частки, то лише ця обставина не позбавляє правоволодільця (позивача) права на позов, якщо він підтвердив свою готовність виконувати умови договору і сплатив обумовлену договором ціну на депозитний рахунок суду.
30. Водночас суд апеляційної інстанції вирішив, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивач, вимагаючи переведення прав покупця, не може оспорювати ціну, оскільки конструкцією позову про реалізацію переважного права учасника Товариства це не допускається. Мета переважного права на укладення договору полягає у тому, аби надати правоволодільцю пріоритетну можливість вступити у договір на тих самих умовах, на яких грантор (продавець частки) готовий укласти договір з будь-якою третьою особою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та викладені у відзиві на касаційну скаргу. 
31.          12.12.2024 позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків та уточненої редакції касаційної скарги), в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
32.          Крім того 05.01.2025 скаржник подав до Верховного Суду доповнення до уточненої редакції касаційної скарги, які подані в межах десятиденного строку на усунення недоліків, встановленого судом.
33.          Підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив пункти 1 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
34.          Обґрунтовуючи наявність випадку відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми статті 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", і не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01.06.2021 у справі           № 910/3527/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 22.05.2018 у справі № 910/12258/17, від 11.06.2018 у справі № 916/613/17, а також неправильно застосували норми пункту 4 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" у подібних правовідносинах, і не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.05.2022 у справі № 910/19980/20, від 02.11.2023 у справі № 910/6287/22.
35.          Обґрунтовуючи наявність випадку відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди порушили норми процесуального права, а саме статті 73, 74, 76-79, 86, 236 ГПК України, оскільки: не дослідили зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки, не врахували юридичне значення акту приймання-передачі як основного доказу, отриманого з незалежного від учасників справи джерела (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України); необґрунтовано відхилили клопотання позивача про поновлення строку для долучення додаткових доказів, які не були надані вчасно позивачем з об`єктивних, незалежних від нього причин та про застосування до представника відповідача-1 адвоката Пономарьова А.О. заходів процесуального примусу, з метою припинення останнім зловживання правом, та клопотання третьої особи про надання правової оцінки залученим додатковим доказам, заявлене в судовому засіданні 25.11.2024 (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України); встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме версії договору № 6 від 02.12.2022, договору № 6/1 від 26.01.2023, що містяться в додатках до відзиву, та листування між відповідачами (пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України).
36. У касаційній скарзі позивач наголошує, що його переважне право на придбання частки було порушено, оскільки згідно зі статтею 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та пунктом 13.3 Статуту ТОВ, відповідачі були зобов`язані письмово повідомити його про свій намір продати частки, проте цього не зробили. У матеріалах справи відсутні будь-які докази такого повідомлення.
37.          Позивач вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної правової оцінки договорам купівлі-продажу та ціні часток. Позивач стверджує, що суди проігнорували відсутність доказів оплати відповідачами суми в 18 500 000 грн. Висновки судів про перехід права власності за ціною   18 500 000 грн ґрунтувалися виключно на усних поясненнях відповідачів, що суперечить змісту актів приймання-передачі та законодавству, яке вимагає дотримання всіх істотних умов, включаючи оплату. Справжня ціна частки кожного з відповідачів становить 10 000 грн, що підтверджується актами приймання-передачі від 02.12.2022 та від 26.01.2023.
38.          Скаржник заперечує ринкову вартість у 18 500 000 грн, вказану відповідачами. Він аргументує це тим, що Товариство не вело господарської діяльності, не мало активів (крім основних засобів), а сам позивач придбав свою частку (50%) лише за 20 000 грн. Це, на його думку, свідчить про необґрунтованість заявленої відповідачами ціни.
39.          У доповненнях до уточненої касаційної скарги скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм пунктів 1, 2, 4, 10 частини третьої статті 2, частини першої статті 11, пунктів 1, 4, 5 частини п`ятої статті 13 ГПК України, оскільки постійна зміна складу суду мала наслідком затягування розгляду справи та фактичну мету втручання в систему авторозподілу справ у Північному апеляційному господарському суді, всі зміни складу суду здійснювалися за доповідними записками судді Кропивної Л.В. фактично напередодні судових засідань у справі, та визначає підставою для скасування оскаржуваного судового рішення пункт 2 частини першої статті 310 ГПК України.
40.          03.01.2025 Товариство подало до Верховного Суду заяву про приєднання до касаційної скарги позивача від 12.12.2024 на підставі статті 297 ГПК України, яка ухвалою від 21.01.2025 була частково задоволена; приєднана заява зазначеного Товариства до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2024 у справі № 910/5627/23, відповідно до якої Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі.
41. 06.04.2025 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі, які він просить залучити та врахувати під час розгляду касаційної скарги.
Доводи інших учасників справи, розгляд заяв, клопотань учасників справи
42.          14.04.2025 від Товариства надійшло клопотання про розгляд заяви про приєднання до касаційної скарги, в якій зазначене товариство просить Суд розглянути заяву про приєднання до касаційної скарги від 12.12.2024 в судовому засіданні, заслухавши думку всіх учасників справи.
43. 15.04.2025 від учасника Товариства ОСОБА_1 надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
44. 13.05.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, які він просить Суд врахувати під час розгляду касаційної скарги.
45. 13.05.2025 від третьої особи надійшли додаткові пояснення у справі, в яких просить Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.
46. 30.05.2025 від позивача надійшли доповнення до клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
47. 02.06.2025 від позивача надійшли письмові пояснення по справі.
48. 02.06.2025 від третьої особи надійшло клопотання в порядку статті 246 ГПК України про постановлення окремої ухвали, в якій третя особа просить Суд констатувати факт вчинення кримінальних правопорушень та : 
- оцінити дії представників відповідачів на предмет наявності ознак зловживання процесуальними правами шляхом систематичного викривлення фактів та дійсних обставин, послідовного поширення неправдивої інформації з метою введення в оману суду;
- визнати факт можливого фальсифікування доказів, як процесуальне зловживання, що порушує принцип добросовісності та засади верховенства права;
- застосувати відповідні заходи процесуального реагування, передбачені статтею 135 ГПК України щодо виявлення процесуального зловживання.
49.          12.06.2025 від ОСОБА_2 надійшли пояснення у справі, які він просить Суд врахувати під час розгляду касаційної скарги.
50.          16.06.2025 від третьої особи надійшли доповнення до клопотання про постановлення окремої ухвали в порядку статті 246 ГПК України.
51.          16.06.2025 від позивача надійшли пояснення щодо клопотання третьої особи про постановлення окремої ухвали в порядку статті 246 ГПК України.
52. У судовому засіданні 31.07.2025 Суд щодо  поданого  третьою особою клопотання від 02.06.2025 (з урахуванням доповнень від 16.06.2025) зазначив, що окрема ухвала суду у розумінні положень статті 246 ГПК України є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. При цьому право суду касаційної інстанції постановити окрему ухвалу є самостійним і не залежить від волевиявлення про це учасника судового процесу, а результатом розгляду касаційної скарги має бути прийняття відповідного рішення, передбаченого пунктами 1-7 частини першої статті 308 ГПК України (аналогічний висновок міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі                        № 916/1206/18, від 01.04.2022 у справі № 905/1926/18). Відповідно вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для постановлення окремої ухвали у справі буде здійснено Судом за результатом розгляду касаційної скарги у справі.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство
53.          Перехід частки (її частини) учасника у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано статтею 21 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
54. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 21 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник Товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі Товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам Товариства або третім особам. Статутом Товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники Товариства.
55. Відчуження частки в статутному капіталі Товариства має своєю метою припинення права власності на цю частку в особи, яка відчужує її, щоб певна інша особа (один учасник чи кілька учасників цього Товариства або треті особи) набула право на цю частку.
56. Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником Товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15.
57. Правила застосування механізму переважного права учасника на придбання частки у статутному капіталі, яка продається, встановлено статтею 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
58. Частинами третьою, четвертою статті 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" встановлено, що учасник Товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників Товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників Товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник Товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам Товариства. Якщо учасник Товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки).
59. Статутом Товариства може встановлюватися інший порядок реалізації переважного права учасників Товариства, розподілу відчужуваної частки (частини частки) між іншими учасниками Товариства, відмови від реалізації переважного права учасників Товариства. Статутом може встановлюватися, що учасники Товариства не мають переважного права. Статутом також може бути передбачений обов`язок учасника Товариства, який має намір продати частку (частину частки) третій особі, провести спершу переговори щодо її продажу з іншими учасниками Товариства. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники Товариства (частина шоста статті 20 вказаного Закону).
60. Статутом  Товариства  визначено, що учасник Товариства має переважне право на придбання (частки частини) учасника Товариства, що продається третій особі. Відповідно до п. 13.3 Статуту учасник Товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників Товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників Товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник Товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам Товариства (п. 13.3 Статуту). Відповідно до п. 13.5 Статуту учасник Товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника Товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік. Пунктом 13.9 Статуту встановлено, що відчуження частки (частини частки) у статутному капіталі Товариства допускається лише за згодою інших учасників Товариства. Згідно з п. 13.10, 13.11 Статуту учасник Товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі Товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам Товариства або третім особам. Учасник Товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.
61.          Тому в учасників Товариства, які мали намір відчужити свою частку третій особі, існував обов`язок письмово повідомити про це решту учасників Товариства згідно з вимогами Статуту Товариства, що свідчило б про дотримання ними умов статуту, які є обов`язковими в силу статті 6 Закону та про відчуження своєї частки у встановленому законом і статутом порядку.
62. Отже, Закон України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачає обов`язкове письмове повідомлення учасника про намір продажу частки третій особі. За відсутності такого письмового повідомлення учасник не може вважатися повідомленим належним чином, у тому числі, усно. Факт належного повідомлення учасника не може встановлюватися показаннями свідків (постанова Верховного Суду від 21.03.2021 у справі №923/875/19).
63. Частина третя статті 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" вимагає від учасника Товариства, який має намір продати свою частку (частину частки), інформувати інших учасників у відповідному письмовому повідомленні про ціну та розмір частки, що відчужується, та інші умови, не унормовуючи, що такі "інші умови" є істотними. Тобто по суті продавець має ознайомити учасників з договором купівлі-продажу, який він планує укласти, адже інформація про певні умови може істотно вплинути на рішення учасника щодо використання ним його переважного права (висновок у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №     910/3527/20).
64.          Отже, підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи є укладення відповідного договору купівлі-продажу між учасником і цією особою. Для дотримання переважного права інших учасників товариства мають бути дотримані умови щодо належного письмового повідомлення, що має містити інформацію про ціну, розмір частки та інші умови продажу, а також дотримано тридцятиденний строк для надання відповіді, після спливу якого частка може бути продана третій особі на умовах, що були повідомлені. При цьому продаж частки третій особі має відбуватися на тих самих умовах, що були повідомлені іншим учасникам. Якщо умови змінюються (наприклад, ціна), переважне право вважається порушеним.
65.          При цьому, відповідно до статті 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі (ч.1). Фраза, що "продається третій особі" в статті 20 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" означає, що підставою для переходу права власності є будь-який правочин, спрямований на відчуження частки, який передбачає оплату. У разі безоплатного відчуження частки (договір дарування частки) переважне право не реалізується, крім випадків, коли встановлено удаваність правочину.
66.          Зокрема, Верховний Суд роз`яснив, що дарування     на відміну від договору купівлі-продажу, завжди є безоплатним, а тому ціна не є його істотною умовою. Визначений у спірному договорі     дарування     розмір частки у статутному капіталі Товариства, який суди врахували як погоджену сторонами ціну договору, є вартісним виразом розміру частки учасника цього товариства, яка відчужується за договором, у статутному капіталі Товариства, та не є узгодженою сторонами договору ціною предмету договору. Однак суди попередніх інстанцій не врахували наведеного та фактично помилково ототожнили вартість частки у статутному капіталі Товариства з ціною договору. У разі встановлення судами обставин удаваності укладеного правочину при необхідності визначення такої істотної умови договору, який був насправді вчинений сторонами, як його ціна, суди мають з`ясувати, яка дійсна ціна договору (ціна продажу) була узгоджена сторонами та фактично сплачена за договором, якими доказами підтверджується узгоджена сторонами ціна договору. Однак суди попередніх інстанцій не врахували викладене вище, та дійшовши висновку про те, що спірний правочин     дарування     за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, не дослідили належним чином таку істотну його умову як ціна договору, не з`ясували, чи є обґрунтованою ціна частки у статутному капіталі Товариства, за якою позивач просить перевести на нього права та обов`язки покупця за спірним договором (постанова від 01 липня 2021 року у справі № 917/549/20).
67.          Верховний Суд також роз`яснював, що лише у разі порушення переважного права учасника товариства з обмеженою відповідальністю, останній набуває права вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки) (постанови Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №917/549/20, від 07.09.2021 у справі №911/106/20 тощо). Порушення переважного права не обумовлюється встановленням обставин лише порядку надсилання повідомлення про відчуження частки. У такій категорії спорів підлягають також встановленню обставини щодо умов купівлі-продажу частки, зокрема, її ціни, за якою відбулось відчуження, та погодження з такою ціною учасника товариства, який вимагає переведення на себе прав покупця.
68.          Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність (пункт 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 по справі  № 638/18231/15-ц).
69.          Дії     учасників     цивільних та корпоративних відносин     мають     відповідати певному стандарту поведінки, що     характеризується     чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень     включає     в себе неприпустимість зловживання правом,     означає, що здійснення прав та свобод людини не     повинно     порушувати права та свободи інших осіб     (пункти     50-51 постанови Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 923/875/19).
70.          У справі, що переглядається, суди обох інстанцій встановили обставини, що учасники товариства підписали акти приймання - передачі частки, в яких визначили, що виконали зобов`язання повністю, вартість частки оплачено. Водночас суди не оцінили ці докази у сукупності з іншими, не врахували юридичне значення акту приймання-передачі як доказу, отриманого з незалежного від учасників справи джерела, не перевірили аргументи скаржника щодо можливості урахування цих доказів в аспекті погодження ціни, про що правильно заявляє скаржник у касаційній скарзі.
71. Надалі відповідачі змінили свою поведінку і в судовому засіданні пояснили, що насправді такої оплати не було, перша копія договору купівлі-продажу з іншою ціною надана помилково.
72. Суди не надали належної оцінки такій поведінці учасників справи в аспекті спірних правовідносин, хоча перевірка цих обставин має суттєве значення для справи, зважаючи на заперечення позивача щодо ціни  вартості часток. 
73.          Зважаючи на відсутність факту реальної оплати часток (факт перерахування коштів на рахунки), позивач доводив, що визначена у договорі ціна є завищеною з метою позбавлення позивача можливості реалізувати переважне право на придбання частки у товаристві. Позивач стверджував, що у Товаристві, яке не здійснювало господарської діяльності і на балансі якого відсутні активи, крім основних засобів, ринкова вартість частки у розмірі 25 % відсотків статутного капіталу не може оцінюватися у 9 250 000 грн, адже сам позивач придбав належну йому частку, розміром 50% статутного капіталу у товаристві, сплативши загалом 20 000 грн.
74.          Доктрина venire contra factum proprium (заборони     суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.
75. При     здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
76.          У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (частина шоста статті 16 ЦК України).     
77.          За твердженням позивача інші учасники      Товариства уклали договори купівлі - продажу частки можливо за завищеною ціною (за відсутності факту реальної оплати) з метою унеможливлення реалізації переважного права іншим учасником.      Водночас позивач, інший учасник Товариства, вимагає викупу частки за номінальною вартістю.
78.          Отже ціна частки, за якою має бути здійснений викуп, є предметом доказування у спорі.     Тому для ефективного вирішення питання про переведення прав покупця у разі порушення переважного права з дотриманням прав продавця на отримання вартості майна, а також з метою припинення зловживання своїми правами всіма учасниками спірних правовідносин, Суд, зважаючи на позицію сторін, мав обов`язок встановити об`єктивну ринкову ціну частки, що дозволить забезпечити справедливий баланс інтересів та дотримання законних прав всіх учасників спірних правовідносин, у тому числі для з`ясування цих обставин, що мають значення для справи, Суд мав право призначити експертизу з власної ініціативи відповідно до вимог статті 99 ГПК.
79.          Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими (в даному випадку щодо ринкової ціни відчужуваних відповідачами часток), їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Суд не позбавлений можливості, в тому числі, з власної ініціативи призначити експертизу для з`ясування питання, щодо обставин, які мають значення для справи. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 922/313/20, від 14.07.2021 у справі № 902/834/20, від 13.08.2021 у справі № 917/1196/19, від 30.09.2021 у справі 927/110/18.
80.          Разом з цим, в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений права самостійно усунути зазначені порушення, допущені судами попередніх судових інстанцій.
81.          Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази у їх сукупності, без урахування висновків щодо застосування норми права (статті 20, 21 Закону України "Про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник.
82.          З огляду на скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з метою встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, інші доводи, викладені в скарзі, які не є вирішальними для правильного вирішення цього спору, не розглядаються судом. 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (з урахуванням поданих до нього доповнень)
83.          Відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
84. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, у тому числі внаслідок неоднакової судової практики.
85.           На обґрунтування заявленого клопотання скаржник посилається на необхідність розв`язання у цій справі виключної правової проблеми, що полягає у тлумаченні порушення переважного права, як механізму захисту внутрішнього балансу інтересів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю, зокрема, у контексті передачі частки у статутному капіталі ТОВ ( так зване "повернення у попередній стан") особі, яка раніше вже була його учасником.
86.           Утім колегія суддів не знайшла підстав для його задоволення, оскільки воно не містить належного обґрунтування існування правової проблеми, а фактично зводиться до незгоди з висновками судів, зробленими за результатами вирішення спору у цій справі. Зазначені у клопотанні питання колегія суддів вирішила під час розгляду цієї справи відповідно до повноважень суду касаційної інстанції.
87. Враховуючи те, що у цій справі Верховним Судом під час розгляду касаційної скарги не встановлено підстав для постановлення окремої ухвали, колегія суддів відмовляє третій особі у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали. Крім того відмовляє у застосуванні відповідних заходів процесуального реагування, які передбачені статтею 135 ГПК України. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
88.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
89. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
90. З огляду на викладене, Верховний Суд вбачає правові підстави для задоволення касаційної скарги учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_1 , до якої приєдналось Товариство з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі", шляхом скасування оскаржуваних рішення і постанови та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
91. Так, під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином оцінити всі доводи сторін і надані ними докази, установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку, та вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду цієї справи.
Розподіл судових витрат
92.          Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини першої статті 308, статтями 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:
1.Відмовити учаснику Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про передачу справи на Велику Палату Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі" ОСОБА_1 , до якої приєдналось Товариство з обмеженою відповідальністю "Електроенерджі", задовольнити.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2024 у справі                                           № 910/5627/23 скасувати.
4. Справу № 910/5627/23 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                    І. Кондратова

Судді                                                                                              Г. Вронська 
 
                                                                                                          Н. Губенко