ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року 
м. Київ

cправа №  917/1814/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,
та представників:
позивача - не з`явився, 
відповідача - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Ланнівської сільської ради
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 
у справі № 917/1814/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина"
до Ланнівської сільської ради
про визнання додаткової угоди укладеною,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Батьківщина" (далі - ТОВ "Батьківщина"; позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Ланнівської сільської ради (далі - Ланнівська сільська рада; Сільрада; відповідач) про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 20.11.2012 в редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що ним як орендарем дотримано порядку, передбаченого ст. 33 Закону України "Про оренду землі" для укладення договору оренди на новий строк. Оскільки Ланнівська сільська рада протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди не направила позивачу лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, а позивач продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою та виконувати інші умови договору, то договір оренди землі вважається поновленим.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 (суддя -                                І.Г. Кльопов) у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 (головуючий суддя - О.В. Стойка, судді - О.Є. Медуниця, Д.О. Попков) рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Визнано укладеним договір оренди землі між Ланнівською сільською радою (орендодавець) та ТОВ "Батьківщина" (орендар) на умовах, викладених у резолютивній частині постанови апеляційного господарського суду.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.11.2012 між Карлівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та                                    ТОВ "Батьківщина" (орендар) було укладено договір оренди землі, зареєстрований у відділі Держземагенстві Карлівського району Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17.12.2012 за № 532160004002739. 
Згідно з п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,2253 га, в тому числі 3,2253 га ріллі (невитребувана земельна частка (пай); кадастровий номер 5321681600:00:003:0301. Термін дії договору - 5 років. 
17.12.2012 відповідно до акта приймання-передачі земельна ділянка передана в оренду позивачу. 
Розпорядженням Карлівської районної державної адміністрації від 03.04.2017 № 82 поновлено дію договору оренди строком на 7 років. 
14.07.2017 додатковою угодою до договору оренди від 20.11.2012 внесено зміни щодо його п. п. 2, 5, 8, 9, 15 (уточнено предмет договору, НГО, строк дії договору, розмір оренди, цільове призначення земельної ділянки). 
Відповідно до п. 8 договору він діє до 14.07.2024. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Реєстрація права оренди земельної ділянки загальною площею 3,2253 га, розташованої у Полтавській області, Карлівський район, с/рада Климівська, кадастровий номер 5321681600:00:003:0301 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена 31.10.2017, про що свідчить інформація із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 03.11.2017 № 102565826 (номер запису 23176050 від 31.10.2017); дата закінчення дії договору - 14.07.2024.
Згідно з п. 21 "Перехідних положень" Земельного кодексу України (далі - ЗК України),      ст. ст. 19, 22, 23, 50 Закону України "Про землеустрій", пп. а п. 13 ч. 1 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" земельна ділянка з кадастровим номером 5321681600:00:003:0301 загальною площею 3,2253 га перейшла у розпорядження Ланнівської сільської ради. 
Ланнівська територіальна громада утворена 27.04.2017 шляхом об`єднання Ланнівської та Нижньоланнівської сільських рад Карлівського району відповідно до Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".
07.09.2019 внаслідок добровільного приєднання до громади приєдналася Верхньоланнівська сільська рада. 19.07.2020, в результаті адміністративно - територіальної реформи та ліквідації Карлівського району, громада увійшла до складу новоутвореного Полтавського району Полтавської області. Рішенням сесії Ланнівської сільської ради від 20.11.2020 № 19 Климівська сільська рада  (код ЄДРПОУ 21046609) приєдналася до Ланнівської сільської ради. 
Як указує позивач, у визначеному законом, договором порядку та у строки,                           ТОВ "Батьківщина" звернулося до Ланнівської сільської ради з листом-повідомленням від 27.05.2024 № 49 про поновлення договору оренди землі.
Відповідно до рішення від 15.06.2023 № 129 ТОВ "Батьківщина" поновлено термін дії договору оренди на строк до 01.01.2025 та встановлено, що після закінчення цього строку ТОВ "Батьківщина" не має права поновлення договору на новий строк. 
Позивач вважає, таке рішення протиправним та незаконним, оскільки воно не відповідає нормам ЦК України та ГК України з урахуванням особливостей, встановлених ЗК України, Законом України "Про оренду землі". Вказує, що земельна ділянка відповідно до акта приймання - передачі передана в оренду відповідачу 17.12.2012 - в день підписання акта приймання - передачі. Умови щодо строку дії договору оренди землі передбачені у ст. 19 Закону України "Про оренду землі". Так, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Відповідно до п. 34 договору дія договору припиняється у разі, зокрема закінчення строку, на який його було укладено.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2023 ТОВ "Батьківщина" звернулося до Ланнівської сільської ради з листом-повідомленням № 05/23-5 про поновлення договору оренди землі від 20.11.2012 на земельну ділянку з кадастровим номером 5321681600:00:003:0301 та просило за взаємною згодою затвердити додаткову угоду, проєкт якої додало.
Рішенням Ланнівської сільської ради від 15.06.2023 № 129 вирішено: поновити термін дії договору оренди землі площею 3,2253 га з кадастровим номером 5321681600:00:003:0301, укладений 20.11.2012 між Карлівською РДА та                               ТОВ "Батьківщина" на строк до 01.01.2025; встановлено, що після закінчення строку вищевказаного договору 01.01.2025 орендар - ТОВ "Батьківщина" не має права поновлення договору на новий строк; змінити орендодавця - з "Карлівської РДА" на "Ланнівську сільську раду в особі сільського голови Удовиченка К.О."; замінити у договорі слова "державної власності" на "комунальної власності"; встановити річну орендну плату у розмірі 8% нормативної грошової оцінки; відмовити ТОВ "Батьківщина" у погодженні відступлення прав і обов`язків за договором оренди землі на користь ТОВ "Агро-край"
ТОВ "Батьківщина" повторно звернулося до Ланнівської сільської ради з листом-повідомленням від 27.05.2024 № 49 про поновлення договору оренди землі від 20.11.2012 на земельну ділянку з кадастровим номером 5321681600:00:003:0301 та просило за взаємною згодою затвердити додаткову угоду, проєкт якої додало.
Рішенням Ланнівської сільської ради від 18.06.2024 № 10 "Про поновлення договору оренди землі" вирішено: поновити термін дії договору оренди землі площею 3,2253 га з кадастровим номером 5321681600:00:003:0301, укладений 20.11.2012 між Карлівською РДА та ТОВ "Батьківщина" на строк до 01.01.2025 (що не суперечить попередньому рішенню Ради № 129); встановити розмір річної орендної плати у розмірі 8% нормативної грошової оцінки.
Вказане рішення було направлено відповідачу рекомендованим листом з описом 21.06.2024 та оприлюднено на офіційному сайті Ланнівської сільської ради. 
Предметом цього спору є визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 20.11.2012 в редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зазначив, що посилання позивача на те, що відповідачем не було у строк надано йому відповідь на його лист-повідомлення, не відповідає дійсності; позивачу рішенням Ланнівської сільської ради від 15.06.2023 № 129 було продовжено строк дії договору оренди землі від 20.11.2012 до 01.01.2025 про, що було також зазначено і в рішенні Ланнівської сільської ради від 18.06.2024 № 10; ТОВ "Батьківщина" було обізнане про закінчення строку договору оренди земельної ділянки площею 3,2253 га з кадастровим номером 5321681600:00:003:0301 саме 01.01.2025, разом з тим із відповідним листом-повідомленням та проєктом додаткової угоди до відповідача у 30-денний строк до закінчення дії договору, не звернулося; станом на момент звернення позивача до суду із відповідною позовною заявою, у останнього не було підстав вважати, що відповідач відмовив в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі від 20.11.2012 із якою звернулися до нього листом-повідомленням від 27.05.2024 № 49; разом з тим, станом на 01.01.2025 договір оренди землі від 20.11.2012 вважається припиненим; відповідач двічі, отримавши додаткову угоду, вказував у своїх рішеннях про збільшення орендної плати із 7% до 8 %, однак позивач жодним чином не відреагував на запропоновані зміни умов договору. На думку суду першої інстанції, вказане свідчить про не досягнення спільної згоди щодо умов, на яких може бути продовжено дію договору оренди землі та, що переважне право позивача на поновлення договору оренди землі на новий строк є неможливим.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи частково позов, апеляційний господарський суд виходив з добросовісності поведінки орендаря, а також з того, що відповідач погодився на продовження дії договору на новий строк (хоча й значно коротший), проте був ініціатором зміни його умов (щодо строку та орендної плати), а отже саме останній мав вчинити дії щодо узгодження їх з орендарем. Зазначив, що доводи відповідач та висновки суду першої інстанції про те, що сторони не дійшли згоди щодо розміру орендної плати в процесі спроби продовження оренди на новий строк не підтверджується жодними наявними в матеріалах справи доказами; вимоги позивача щодо необхідності дотримання встановленого законом мінімального строку надання в оренду спірної земельної ділянки та продовження права оренди саме на такий строк (сім років) є обґрунтованими. Вважає, що саме в такий спосіб правовідносини сторін будуть належним чином врегульовані, а права позивача на продовження права оренди земельної ділянки ефективно захищені.
Не погоджуючись із ухваленою у справі постановою апеляційного господарського суду від 04.06.2025, Ланнівська сільська рада звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить цю постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.
Рада мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме вказує на прийняття судового рішення без урахування висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 33 Закону України  "Про оренду землі", викладених у постановах від 23.05.2023 у справі № 917/129/22, від 03.02.2021 у справі № 915/1003/20, від 04.11.2021 у справі № 922/1357/20.
У касаційній скарзі Ланнівська сільська рада зазначає і про таке: сторони, починаючи із травня 2023 року, не дійшли згоди щодо орендної плати та продовження строку договору оренди земельної ділянки, що є істотними умовами договору, а також запропоновані позивачем умови додаткових угод не були погоджені відповідачем; оскільки сторони не дійшли спільної згоди щодо умов, на яких може бути продовжено дію договору оренди землі, тому переважне право позивача на поновлення договору оренди землі на новий строк є неможливим; у провадженні Верховного Суду перебуває справа № 917/1954/24, ухвалена у подібних правовідносинах.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.07.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою Ланнівської сільської ради з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 27.07.2025.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить її залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з підстав, наведених у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" (а відповідні положення   п. 8 цього Закону, з урахуванням його "Прикінцевих та перехідних положень" - з 16.07.2020), яким ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яка регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції.
Розділ IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнено                    абз. 3 і 4 такого змісту: 
"Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені ст. 33 цього Закону та ст. 126-1 ЗК України.
Правила, визначені ст. 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".
Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. 
Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
За змістом ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 зазначила, що ч. ч. 5 та 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" встановлюють загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин.
За загальним правилом, викладеним у ч. 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень - вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.
Спеціальне правило, викладене у ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", розраховане на випадки, коли орендодавець, який отримав від орендаря, наприклад, в останній день строку договору оренди землі лист-повідомлення про поновлення цього договору з проєктом відповідної додаткової угоди, протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві заперечень щодо такого поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі орендодавець позбавлений можливості узгоджувати з орендарем нові істотні умови договору оренди землі, що вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були, без прийняття орендодавцем земель державної та комунальної власності окремого рішення про таке поновлення.
Отже, ст. 33 Закону України "Про оренду землі" було визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі, за якої завершення процедури поновлення договору полягало в укладенні додаткової угоди (за згодою сторін чи за судовим рішенням).
Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" істотно змінено редакцію ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яка тепер стосується лише переважного права орендаря (ч. ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі"). Поновлення ж договору (ч. 6 попередньої редакції ст. 33) тепер регулюється ст. 126-1 ЗК України.
При цьому, відповідно до абз. 4 роз. IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" правила, визначені ст. 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.
Поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абз. 4 роз. IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" базується саме на положеннях ст. 126-1 ЗК України, що пов`язує можливість поновлення існуючого договору з наявністю у цьому договорі обов`язкової умови про його поновлення. У разі наявності такої умови договір поновлюється на такий самий строк і на таких саме умовах.
Укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке передбачене ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.
Тому поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абз. 4 роз. IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" та поняття "поновлення договору оренди", яке містилось у Законі України "Про оренду землі" у попередній редакції, є змістовно різними.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.
Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.
При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, задекларувавши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Верховний Суд у справах № 910/5179/20, № 3190/34/17 акцентував на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин. 
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 наголошено, що у межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.
Якщо ж власник такого рішення не прийняв, то за змістом ст. 3 ЦК України, ст. 33 Закону України "Про оренду землі" орган державної влади чи місцевого самоврядування власник зобов`язаний провести з орендарем добросовісні переговори, тобто добросовісно спробувати досягти домовленостей з орендарем: запропонувати, наприклад, конкретний розмір орендної плати, інший строк оренди тощо.
Адже орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має законодавчо передбачене переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин, а також право укласти договір оренди на новий строк.
Якщо орган державної влади чи місцевого самоврядування знехтував обов`язком добросовісно провести переговори (наприклад, явно безпідставно відмовив в укладенні договору), то необхідно виходити з того, що такий орган зловживає своїм правом, порушуючи цим законні права орендаря.
Судовий захист в таких випадках передбачено лише для особи, яка належним чином виконувала свої обов`язки за договором та добросовісно використовувала належні їй права, тому орендодавець не може посилатися на свій захист на обставини, які свідчать про ухилення ним від проведення переговорів, та на власну недобросовісну поведінку, протиставляючи її легітимним прагненням та належній поведінці орендаря; водночас і орендар, що належно діяв, не може бути позбавлений можливості реалізації свого права на продовження орендних відносин, передбаченого законом, в тому числі через судовий захист. Інакше передбачене ч. 9 ст. 33 Закону про оренду землі право орендаря оскаржити відмову, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі матиме лише декларативний характер та не призведе до відновлення порушеного права. 
Отже, за висновком Верховного Суду у постанові від 23.11.2023 у справі                                  № 906/1314/21, добросовісність виконання сторонами договірних обов`язків і реалізація ними своїх прав є визначальним при оцінці правомірності позовних вимог.
Врахувавши вищенаведені норми матеріального права, Верховний Суду у постанові від 22.07.2025 у справі № 917/1954/24 за позовом ТОВ "Батьківщина" до Ланнівської сільської ради про визнання додаткової угоди укладеної, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, висновував таке: 
- як вбачається, відповідач двічі отримавши додаткову угоду вказував у своїх рішеннях про збільшення орендної плати із 7% до 8%, однак, позивач жодним чином не відреагував на запропоновані зміни умов договору. Вказане свідчить про те, що орендодавець мав на меті намір змінити істотні умови договору в частині, зокрема збільшення розміру орендної плати, що є його законним правом. Тобто позивач скористався правом на поновлення спірного договору оренди, а відповідний орган місцевого самоврядування прийняв рішення про поновлення договору на інших умовах, що вказує на те, що сторони не погодили терміни такого строку та розмір орендної плати, які є істотними умовами договору, щодо яких має бути згода. У контексті правової позиції, сформульованої Верховним Судом у постанові від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, вказане виключає можливість задоволення позовних вимог. Умови договору оренди землі можуть бути змінені лише за згодою сторін, а у разі недосягнення такої домовленості щодо істотних умов переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється; недосягнення сторонами домовленостей щодо істотних умов договору при їх зміні виключає можливість поновлення договору оренди землі. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові з підстав недосягнення сторонами домовленості щодо розміру орендної плати та строку дії договору".
Верховний Суд у постанові від 30.05.2023 у справі № 917/129/22, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, виснував, що: "при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (див. також постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 925/803/18, від 12.07.2022 у справі № 924/707/19). Відповідно до встановлених фактичних обставин справи сторони договору не досягли згоди щодо поновлення договору оренди земельних часток (паїв), і додаткова угода про поновлення такого договору не була укладена сторонами. Водночас, орендар звернувся до суду з позовною вимогою про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди на інших неузгоджених сторонами умовах. За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що умови договору оренди землі можуть бути змінені лише за згодою сторін, а в разі недосягнення такої домовленості щодо істотних умов переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. При цьому недосягнення сторонами домовленостей щодо істотних умов договору при їх зміні виключає поновлення договору оренди землі з підстав переважного права".
Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність". 
Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Здійснивши аналіз оскаржуваної постанови, колегія суддів вважає, що апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку про задоволення частково позову та визнання додаткової угоди укладеної у редакції, наведеній у прохальній частині його постанови. Такі висновки апеляційного господарського суду зроблено з неправильним розумінням вищенаведених висновків Верховного Суду, всупереч норм матеріального права, ст. 86 ГПК України. Вбачається, що переглядаючи справу, апеляційний господарський суд виходив з безпідставності висновку суду першої інстанції про непогодження сторонами істотних умов договору, зокрема орендної плати з огляду на те, що у жодній заяві по суті спору позивач не підтверджував незгоду з її підвищенням на один відсоток (з 7% до 8%) та, що у судовому засіданні в апеляційній інстанції позивач заперечив непогодження зі свого боку такої пропозиції відповідача. Однак, при цьому, апеляційний господарський суд не врахував змісту самої позовної заяви та долученого до неї проєкту додаткової угоди, в якому, як встановив суд першої інстанції, зазначено про те, що інші умови договору оренди (крім терміну дії договору) залишаються незмінними і сторони підтверджують щодо них свої зобов`язання. Не взяв до уваги те, що таких аргументів відповідач не заявляв на час розгляду справи у суді першої інстанції, а апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи у апеляційному порядку з дотриманням правил ст. 269 ГПК України. Крім того, посилаючись на норми Закону України "Про оренду землі", апеляційний господарський суд не врахував і того, що згідно з ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є його строк, щодо якого сторонами також не було досягнуто згоди. Верховний Суд зазначає, що суд не може підміняти собою волю сторін у цих правовідносинах (за встановлених обставин) та самостійно формувати істотні умови договору, оскільки це суперечить ст. 638 ЦК України та принципу свободи договору. 
Натомість, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору підставно відмовив у задоволенні цього позову. Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із висновком Верховного Суду, зокрема викладеним у постанові від 22.07.2025 у справі  № 917/1954/24, ухваленої у подібних правовідносинах, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі.
Отже, здійснивши аналіз оскаржуваної постанови та постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведена скаржником підстава, визначена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, підтвердилася.
За ст. 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин, постанову апеляційного господарського суду, яка не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.
Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України стягнути з ТОВ "Батьківщина" на користь Ланнівської сільської ради 4 844,80 грн судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Ланнівської сільської ради задовольнити.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 у справі                       № 917/1814/24 скасувати, а рішення Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 - залишити в силі.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина" (код ЄДРПОУ 31786887) на користь Ланнівської сільської ради (код ЄДРПОУ 21046584) 4 844,80 грн судового збору за подання касаційної скарги.
Доручити Господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                  Могил С.К.

Судді:                                                                                        Волковицька Н.О.

                                                                                                 Случ О.В.