?
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2025 року 
м. Київ
cправа №  922/534/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Могил С. К., Рогач Л. І., 
секретар судового засідання - Салівонський С. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 (колегія суддів: Попков Д. О., Стойка О. В., Радіонова О. О.) та рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 (суддя Трофімов І. В.) у справі
за позовом виконуючого обов`язки керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова до відповідачів: 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 3)  фізичної особи-підприємця Гапоненка Павла Юрійовича про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання повернути нежитлові приміщення,
за участю:
прокурора - Сельської О. З., 
представника відповідача-1, 2 - Замніус М. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1.          Виконуючий обов`язки керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів: 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна), 3) фізичної особи-підприємця Гапоненка Павла Юрійовича (далі - ФОП Гапоненко П. Ю.) з вимогами про:
-          визнання незаконним та скасування пункту 58 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17;
-          визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.03.2018 №  5563-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та ФОП Гапоненком П. Ю., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємельяновою І. Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 3805;
-          зобов`язання ФОП Гапоненка П. Ю. повернути, а Харківську міську раду Харківської області - прийняти нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-4 в житловому будинку літ. "Б-4", загальною площею 71,0 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.
2.          На обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем. Прокурор наполягає на тому, що оскаржуване рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що воно прийняте з порушенням вимог статті 345 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 1, 2, 4, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", статей 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". 
3.          Крім того, Прокурор вважав, що укладений на підставі оспорюваного рішення Харківської міської ради договір купівлі-продажу від 07.03.2018 №    5563-В-С не відповідає вимогам законодавства, суперечить інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до статей 203, 215, 228 ЦК України, а спірні приміщення підлягають поверненню територіальній громаді міста Харкова на підставі частини першої статті 216 ЦК України. 
4.          Підстави представництва інтересів держави Прокурор обґрунтував тим, що звернення Прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність. Оскільки Харківська міська рада представляє інтереси територіальної громади м. Харкова, але у справі вона є відповідачем і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління комунального майна, Прокурор самостійно звернувся із позовом до суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
5.           11.07.2017 між Управлінням комунального майна (орендодавець) та ФОП Гапоненком П. Ю. (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 1957, на підставі якого в строкове платне користування орендарю передано нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-4 загальною площею 71,0 кв. м, розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.
6.          Рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу).
7.          У пункті 58 додатку 1 до вказаного рішення Харківська міська рада дозволила приватизувати шляхом викупу нежитлові приміщення першого поверху в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 " ФОП Гапоненку А. Ю.
8.          На виконання вказаного рішення ФОП Гапоненко П. Ю. звернувся до Управління комунального майна з листом від 02.10.2017 № 14539, у якому просив доручити проведення оцінки для приватизації вказаного майна суб`єкту оціночної діяльності Прокоп`євій І. Б.
9.          ФОП Прокоп`євою І. Б. складено звіт про оцінку майна від 31.10.2017, відповідно до якого вартість вказаного майна станом на 31.10.2017 без ПДВ складає 247 367,00 грн. У вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення.
10.           27.10.2017 ФОП Гапоненко П. Ю. звернувся до Управління комунального майна з заявою про приватизацію від 27.10.2017 № 3527.
11.           07.03.2018 між ФОП Гапоненком П. Ю. (покупець) та Управлінням комунального майна (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 5563-В-С, відповідно до якого ФОП Гапоненко  П.  Ю. приватизував шляхом викупу за 296 840,40 грн нежитлові приміщення, орендовані ним за договором оренди від 11.07.2017 № 1957. 
12.          Згідно з актом прийому-передачі від 06.04.2018 № 5563-В-С Управління комунального майна передало, а ФОП Гапоненко П. Ю. прийняв продані 07.03.2018 нежитлові приміщення.
13.          Водночас суди установили, що в договорі купівлі-продажу від 07.03.2018 № 5563-В-С нежитлових приміщень, орендованих ФОП Гапоненком П. Ю., здійснено посилання на рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 як на підставу укладення договору, внаслідок чого судами зроблений висновок про те, що в рішенні Харківської міської ради від 20.09.2017 №  757/17 помилково було надано дозвіл на приватизацію нерухомого майна шляхом викупу ФОП Гапоненку А. Ю. замість Гапоненку П. Ю.
14.          На підставі рішення приватного нотаріуса Ємельянової І. Г. Харківського міського нотаріального округу Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.03.2018 №    40039412 зареєстровано право власності за Гапоненком П. Ю. на нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-4 в житловому будинку літ. "Б-4", загальною площею 71, кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
15.          В позовній заяві Прокурор вказує на те, що в звітах про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, відсутні. Орендарем до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна, не подавались документи, передбачені пунктом 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації. 
16.          Отже, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, а обраний спосіб приватизації є незаконним та суперечить інтересам держави та територіальної громади.
17.          Таким чином, Прокурор вважає, що рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 №  757/17 є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що прийняте з порушенням вимог статті 345 ЦК України, статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 1, 2, 4, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", статті 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
18.          Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 позов задоволено.
19.          Рішення суду мотивоване тим, що пункт 58 додатку до рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням вимог статті 345 ЦК України, статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 1, 2, 4, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", статей 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем, оскільки з матеріалів справи не вбачається доказів про здійснення ФОП Гапоненком    П. Ю. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна в оренді.
20.          З цих підстав спірний договір купівлі-продажу від 07.03.2018 № 5563-В-С судом визнаний недійсним, що, в свою чергу, стало підставою для задоволення позовних вимог про зобов`язання ФОП Гапоненка П. Ю. повернути відчужений з порушенням вимог чинного законодавства об`єкт нерухомого майна на користь Харківської міської територіальної громади.
21.          Щодо заявленого відповідачем-1 клопотання про застосування позовної давності суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням дії на території України карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, та продовженням на період дії карантину строків, встановлених статтями 257, 258 ЦК України, Прокурором подано позов в межах відповідного строку, а тому заява відповідача-1 про застосування позовної давності була відхилена. 
22.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 скасовано, ухвалено нове рішення, яким: 
-          визнано незаконним та скасовано пункт 58 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.    Харкова від 20.09.2017 № 757/17;
-          визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.03.2018 № 5563-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та ФОП Гапоненком П. Ю.;
-          зобов`язано ФОП Гапоненка П. Ю. повернути у комунальну власність територіальної громади м.    Харкова, а Харківську міську раду Харківської області - прийняти нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-4 в житловому будинку літ. "Б-4" площею 35,8 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
-          в іншій частині позовних вимог Прокурора відмовлено. 
23.          Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду ухвалене без урахування судових рішень, які набрали законної сили, а саме рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.01.2021 у справі № 646/8239/18 та постанови Харківського апеляційного суду від 25.01.2022, якими встановлені обставини того, що:
-          гр-ну Сердюкову Г. К. та членами його сім`ї на підставі розпорядження від 18.04.2011 № 5323-П Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна дозволено приватизацію та видане свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 87,3 кв. м;
-           08.06.2011 між Сердюковим Г. К. та Кредитною спілкою "Самопоміч" був укладений іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на вказану квартиру і згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.04.2017 власником цієї квартири стала Кредитна спілка "Самопоміч";
-           22.09.2017 між Зезекало Світланою Ігорівною (далі - Зезекало С. І.) та Кредитною спілкою "Самопоміч" був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. 
24.          Постановою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 у справі № 646/8239/18 рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27.01.2021 залишено без змін в частині задоволення позовних вимог про: 
-          витребування із чужого незаконного володіння та передання Зезекало С. І. житлового приміщення № 8 площею 13,0 кв. м та житлового приміщення № 9 площею 22,6 кв. м, які передані Гапоненку Павлу Юрійовичу як нежитлові приміщення № 1 площею 13,0 кв. м та нежитлове приміщення № 2 площею 22,2 кв. м, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_1 ;
-          припинення права власності Гапоненка П. Ю. на нежитлові приміщення № 1 площею 13,0 кв. м та нежитлове приміщення № 2 площею 22,2 кв. м, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_1 ;
-          виселення Гапоненка П. Ю. з нежитлових приміщень: № 1 площею 13,0 кв. м та № 2 площею 22,2 кв. м, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_1. 
25.          Апеляційним господарським судом на підставі встановлених обставин у справі №  646/8239/18 було зазначено, що Департамент економіки та комунального майна не мав права на укладання договору оренди житлових приміщень площею 13 кв. м та 22,2 кв. м, а в подальшому і приватизації цих приміщень шляхом викупу ФОП Гапоненком П. Ю., оскільки вказані приміщення раніше вже були надані та приватизовані Сердюковим Г. К. та членами його сім`ї. 
26.          У зв`язку з наведеним колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про:
-          необхідність постановлення нового рішення про часткове задоволення вимог Прокурора - в частині, що стосується визначення належного до повернення відповідачем-3 у комунальну власність територіальної громади нежитлового приміщення загальною площею 35,8 кв. м, яке складається з нежитлового приміщення № 3 площею 23,2 кв. м та приміщення № 4 площею 12,6 кв. м, розташованих на 1-ому поверсі АДРЕСА_1, із відмовою у задоволені решти вимог про повернення приналежного Зезекало С. І. майна;
-          немайнові вимоги Прокурора підлягають задоволенню в повному обсязі, адже фактична площа, якої могли стосуватися спірні рішення про спосіб приватизації та приватизаційний договір, не впливає на наявність встановлених порушень приватизаційного законодавства.
Короткий зміст касаційної скарги 
27.          Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 
28.          Підставою для касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 2 частини другої    статті 287 Господарського процесуального кодексу України    (далі -    ГПК України), наполягаючи на ухваленні оскаржуваних судових рішень без урахування судами висновків Верховного Суду, а саме:
-          висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №  922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №    912/2385/18, щодо наявності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді та стосовно застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; 
-          висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №  488/5027/14ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 20.04.2021 у справі №  922/1030/20, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 щодо застосування строків позовної давності.
29.          На обґрунтування доводів касаційної скарги Харківська міська рада посилається також на пункт 2 частини другої    статті 287 ГПК України, наполягаючи на необхідності відступити від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, стосовно того, що викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті    11, статті  18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)"    може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
30.          З огляду на наведене Харківська міська рада заявила клопотання про передачу справи №  922/534/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від вищенаведеного висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.01.2021 у справі №  922/623/20.
31.          Зокрема, Харківська міська рада вважає, що законодавством встановлено самостійні, не пов`язані між собою, підстави викупу орендованого майна орендарем: (а) за умови, що право викупу передбачено договором оренди та (б) за умови поліпшення орендарем за власні кошти орендованого майна за згодою орендодавця, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду.
32.          Харківська міська рада на обґрунтування підстав для відступу від висновків Верховного Суду у справі № 922/623/20 посилається на Рішення Конституційного Суду України від 10.12.2009 № 31-рп/2009 у справі № 1-46/2009 щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна), згідно з яким суд вирішив, що положення статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України в аспекті конституційного звернення треба розуміти так: наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму військового майна, що є річчю, яка не вилучена, не обмежена у цивільному обороті і може бути предметом договору найму (оренди), у разі продажу такого майна має переважне право перед іншими особами на його придбання. 
Позиція інших учасників справи
33.          Прокурор у відзиві на касаційну скаргу просить в її задоволенні відмовити, а постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, наполягаючи на дотриманні апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, оскільки його висновки повністю відповідають правовим позиціям Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Щодо процесуального статусу прокурора 
34.          Як убачається з матеріалів справи, Прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.
35.          Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
36.          Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
37.          Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
38.          Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
39.          Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
40.          Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
41.          Частини третя та четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
42.          Встановлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
43.          Таким чином, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
44.          Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
45.          Наведена права позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до вирішення якої було зупинено провадження у цій справі.
46.          При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №  925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача. 
47.          Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
48.          У пункті 140 наведеної постанови від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала на те, що прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
49.          Отже, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави або існує загроза порушення інтересів держави.
50.          Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
51.          У справі, яка розглядається, Прокурор звернувся з позовом, в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення Харківської міської ради та витребувати (повернути) спірне нерухоме майно у комунальну власність, наголошуючи на порушенні інтересів держави з огляду на те, що Харківська міська рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, при прийнятті спірного рішення, внаслідок допущення порушень відчужив спірне нерухоме майно на порушення вимог законодавства, діяв всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, і держави.
52.          Враховуючи викладене, у сукупності Прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, що спростовує доводи заявника касаційної скарги у цій частині.
Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради у відповідній частині
53.          Предметом судового розгляду у цій справі є вимоги Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 в частині відчуження ФОП Гапоненком П. Ю. об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-4 в житловому будинку літ. "Б-4", загальною площею 71,0 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. 
54.          Обґрунтовуючи свою позицію, Прокурор стверджує, що спірним рішенням міської ради порушується право власності територіальної громади м. Харкова на спірний об`єкт нерухомості, тому належним способом захисту цього права, на його думку, є звернення до суду з позовом про скасування такого рішення органу місцевого самоврядування.
55.          Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №    488/5027/14-ц (пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц відступила від висновку у своїй постанові від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.
56.          У пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №  912/2797/21, зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20.
57.          За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не призводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому відсутня необхідність оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення (пункт 4.50 постанови Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20).
58.          З огляду на те, що спірне рішення органу місцевого самоврядування вже виконане на час звернення з позовом до суду шляхом укладення спірного договору купівлі-продажу від 07.03.2018 № 5563-В-С, визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення такого договору та повернення набутого за договором або відшкодування шкоди (за наявності підстав). 
59.          Подібний правовий висновок викладений у пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, який враховується колегією суддів під час розгляду справи.
60.          За вказаних обставин, оскільки визнання незаконним та скасування зазначеного рішення не дозволить територіальній громаді м. Харкова ефективно відновити володіння спірним майном, така вимога не підлягає задоволенню.
61.          Отже, рішення місцевого господарського суду та постанова господарського суду апеляційної інстанції в цій частині підлягають скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 
62.          У спірному договорі купівлі-продажу зазначено, що його укладено, зокрема, на підставі рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова". 
63.          Судами встановлено незаконність пункту 58 додатку 1 до рішення від 20.09.2017 №  757/17 в частинні відчуження спірних об`єктів комунальної власності з огляду на те, що під час процедури викупу сторонами було допущено порушення вимог закону, зокрема, статей 11 та 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що свідчить про наявність порушень вимог чинного законодавства України і при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та є підставою для визнання оспорюваного Прокурором правочину недійсним. 
64.          За висновками судів попередніх інстанцій, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем, а не шляхом аукціону чи конкурсу, з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що орендарем ФОП Гапоненком П. Ю. здійснювались будь-які невід`ємні поліпшення орендованого ним приміщення за договором оренди від 11.07.2017 № 1957. Обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади. 
65.          Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №  922/623/20. 
66.          Таким чином, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між Управлінням комунального майна та ФОП Гапоненком П. Ю., є обґрунтованою. 
Щодо позовної вимоги про повернення майна 
67.          За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
68.          Перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів фізичних і юридичних осіб наведено в частині другій названої статті. Крім того, в цій частині зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
69.          Усі законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню лише з урахуванням того, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
70.          Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права при здійсненні судового провадження залежить від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, характеру його порушення, а також здатності відновити порушене право (усунути чи компенсувати наслідки цього порушення) у такий спосіб.
71.          У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації їх прав. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.
72.          Такої позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду, про що свідчить наведене в її постановах від 30.06.2021 у справі №  9901/172/20, від 01.07.2021 у справі №  9901/381/20, від 26.10.2021 у справі №  766/20797/18, від 01.02.2022 у справі №  750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №  462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі №  233/4365/18, від 03.04.2024 у справі №  917/1212/21.
73.          Отже, у разі заявлення в позові вимоги про зобов`язання повернути майно, суд повинен визначити, яку саме вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і залежно від цього застосувати належні норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
74.          Вибір між речово-правовими та зобов`язальними способами захисту права залежить від характеру порушення, правового статусу сторін та конкретних обставин справи.
75.          Речово-правові способи захисту, одним з яких є віндикація (статті 387, 388 ЦК    України), базуються на праві власності як абсолютному праві, що діє проти необмеженого кола осіб.
76.          Водночас реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України), застосовується у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
77.          Тобто вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, пред`явлена саме стороні цього правочину, має розглядатися за правилами реституції.
78.          У справі, що переглядається, правовідносини між відповідачами виникли на підставі укладеного ними договору купівлі-продажу нерухомого майна, який, як зазначалось, є недійсним, і Прокурор у позові просить зобов`язати ФОП Гапоненка П. Ю. повернути на користь територіальної громади м.    Харкова в особі Харківської міської ради майно, яке було передане йому на виконання цього договору.
79.          З наведеного слідує, що належним способом захисту права власності територіальної громади міста у цьому разі є застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину (реституції).
80.          Зазначений спосіб захисту також є ефективним, оскільки позивач (у цьому разі Прокурор), який заявляє вимоги про визнання недійсним договору, на підставі якого було відчужене майно, та повернення майна, переслідує дві мети ? повернення майна у фактичне володіння та реєстраційне підтвердження права володіння ним.
81.          Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2025 у справі №  922/3727/19, яка враховується колегією суддів при розгляді цієї справи на підставі частини четвертої статті 300 ГПК України. 
82.          З таких міркувань, вимога Прокурора про зобов`язання ФОП Гапоненка П. Ю. повернути територіальній громаді м. Харкова є обґрунтованою.
83.          При цьому, як правильно встановлено апеляційним судом, поверненню підлягають лише нежитлове приміщення загальною площею 35,8 кв. м, яке складається з нежитлового приміщення № 3 площею 23,2 кв. м та приміщення № 4 площею 12,6 кв. м, розташованих на 1-ому поверсі будинку літ "Б-4" за адресою АДРЕСА_2 - з огляду на встановлені на підставі судових рішень у справі № 646/8239/18 обставини щодо належності решти приміщень площею 13 кв. м та 22,2 кв. м громадянину Сердюкову Г. К. та членами його сім`ї. 

Щодо строку позовної давності
84.          Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
85.          Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
86.          Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
87.          Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
88.          Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
89.          Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
90.          Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
91.          Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі №  488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 922/239/22).
92.          За змістом правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, правило щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №  922/4169/19. 
93.          У цій справі Прокурор звернувся до Господарського суду Харківської області з відповідним позовом 09.02.2022. Судами попередніх інстанцій встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції Харківською міською радою заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійним рішення, визнання недійсним договору та повернення майна.
94.          За поясненнями Прокурора, органи прокуратури отримали інформацію про незаконне відчуження комунального майна, зокрема спірних приміщень, у ході досудового розслідування в межах кримінального провадження № 42017221080000002, яке було розпочате 04.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України, та внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань Харківською місцевою прокуратурою № 2. У межах цього досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду міста Харкова від 06.02.2019 (справа №  639/687/19) було вилучено низку приватизаційних справ у Управління комунального майна, зокрема, стосовно приватизації спірних приміщень ФОП Гапоненком П. Ю. 
95.          Оскільки необхідні документи та приватизаційні справи у рамках кримінального провадження №  42017221080000002 Прокурором отримано на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019, тому, на переконання Прокурора, саме з 06.02.2019 починається перебіг позовної давності. 
96.          Водночас суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з пунктом 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. 
97.          Апеляційний суд висновував, що оскільки дію карантину встановлено з 12.03.2020, тобто до спливу строку, встановленого статтею 257 ЦК України для звернення з даним позов до суду (навіть у разі якщо відлік розпочинати з моменту прийняття спірного рішення від 20.09.2017), то Прокурором подано позов в межах відповідного строку, а тому заява відповідача-1 про застосування позовної давності відхиляється.
98.          Верховний Суд не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що Прокурор звернувся до суду в межах загального строку позовної давності, внаслідок чого порушене право держави та територіальної громади м. Харкова підлягає захисту у судовому порядку. 
99.          Харківська міська рада у суді першої інстанції наголошувала на тому, що до спірних правовідносин в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.03.2018 № 5563-В-С, орендованих ФОП Гапоненком П. Ю., підлягають застосуванню положення пункту 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна". Харківська міська рада вважає, що позовна давність для звернення з позовом про визнання договору недійсним становила три місяці та її строк сплинув 07.06.2018. 
100.          Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №  922/4169/19 містяться висновки щодо застосування положень пункту 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" та спеціального скороченого строку позовної давності, передбаченого частиною другою статті 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".
101.          Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19 зазначив, що Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закон України "Про приватизацію державного майна" втратили чинність на підставі Закону України від 18.01.2018 №  2269 "Про приватизацію державного і комунального майна", який набув чинності 07.03.2018.
102.          Статтею 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачені особливості розгляду спорів щодо приватизації державного або комунального майна.
103.          Положеннями частини другої статті 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" визначено, що строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.
104.          Положеннями пункту 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" перебачено, що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону, крім об`єктів, зокрема, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу.
105.          Закінчення процедури приватизації шляхом укладення договору купівлі-продажу відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" можливо лише в тому випадку, коли органом приватизації здійснено всі дії, спрямовані на проведення підготовки об`єкту до приватизації, в тому числі і визначено ціну продажу. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19, від 02.04.2019 у справі № 910/11054/18, від 31.10.2018 у справі № 914/111/18, від 20.11.2019 у справі № 914/411/19. 
106.          Отже, завершення приватизації об`єкта комунального майна відбувається з моменту продажу об`єкта нерухомого майна та реєстрації права власності за покупцем і оформлюється наказом відповідного уповноваженого органу приватизації міської ради. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №  922/243/22. 
107.          З матеріалів справи вбачається, що завершення процедури приватизації спірних приміщень здійснювалось саме за Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" шляхом укладання договору купівлі-продажу від 07.03.2018 № 5563-В-С між ФОП Гапоненком П.    Ю. та Управлінням комунального майна (продавець) з проведенням 07.03.2018 державної реєстрації права власності на нерухоме майно за Гапоненком П. Ю. 
108.          Водночас у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19 (пункт 5.81) зазначено, що пункт 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачає винятки щодо застосування положень законодавства про приватизацію саме стосовно здійснення та завершення самої процедури приватизації об`єктів, та не може застосовуватися до норм цього Закону, якими встановлено строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації.
109.          Таким чином, з моменту набрання чинності Законом України від 18.01.2018 № 2269 "Про приватизацію державного і комунального майна" (з 07.03.2018) позовна давність для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.
110.          Водночас зміст оскаржуваних судових рішень у справі, яка розглядається, свідчить про те, що господарські суди під час ухвалення судових рішень не врахували такі висновки. Суди, обмежившись посиланням на те, що Прокурор звернувся до суду в межах строків загальної позовної давності, не застосували положення частини другої статті 30 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна".
111.          Таким чином, оскільки перебіг позовної давності, як встановив апеляційний суд, почався з 06.02.2019 та відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" щодо вимог про визнання договору недійсним сплинув 06.05.2019, а позов у цій справі Прокурором пред`явлено 09.02.2022 - отже, Прокурор звернувся з даним позовом до суду з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання договору недійсним. 
112.          У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору, належить відмовити і в похідних позовних вимогах про застосування наслідків недійсності правочину, а саме, про повернення майна. 
113.          Отже, рішення місцевого господарського суду та постанова господарського суду апеляційної інстанції в цій частині підлягають скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові.
114.          Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту додатку до рішення міської ради слід відмовити з підстав обрання Прокурором неналежного способу захисту, наведене виключає необхідність застосування до таких вимог позовної давності.
Харківська міська рада у касаційній скарзі також зазначає про необхідність відступлення від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі №  922/623/20, а також у зв`язку з цим заявляє клопотання про передачу справи № 922/534/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
115.          Відповідно до пункту 2 частини другої    статті 287 ГПК України    підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
116.          Згідно з абзацом 3 пункту 5 частини другої    статті 290 ГПК України    у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої    статті 287 цього Кодексу    в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
117.          З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої    статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.
118.          Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
119.          У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства"    (Chapman v.United Kingdom)    Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
120.          Верховний Суд звертає увагу на те, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4)    винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5)    зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
121.          Таким чином, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
122.          Проте Харківська міська рада у касаційній скарзі у контексті положень пункту 2 частини другої    статті 287 ГПК України    не наводить вагомих і достатніх аргументів, які б дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі №  922/623/20, а саме відповідачем-1 не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). 
123.          Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 10.12.2009 № 31-рп/2009 у справі № 1-46/2009 щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна), на яке посилається скаржник у касаційній скарзі, роз`яснено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму військового майна, що є річчю, яка не вилучена, не обмежена у цивільному обороті і може бути предметом договору найму (оренди), у разі продажу такого майна має переважне право перед іншими особами на його придбання. 
124.          На переконання скаржника, оскільки Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" не передбачено заборони щодо переважного права орендаря на придбання комунального майна, то на правовідносини, які виникли між наймодавцем та наймачем у разі продажу майна, переданого у найм (оренду), поширюється дія норми, закріпленої у частині другій статті 777 ЦК України. 
125.          Водночас, у Рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі №    1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації), роз`яснено, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом. 
126.          У свою чергу, згідно з пунктом 1 частини першої статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
127.          З наведеного слідує, що Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
128.          З огляду на наведене помилковим є висновок відповідача-1 у касаційній скарзі про те, що Харківська міська рада як орган місцевого самоврядування мала право самостійно обирати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених законодавчих обмежень.
129.          Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 17.06.2020 у справі №    922/2593/19, від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 23.06.2020 у справі №  922/1970/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, від 08.07.2020 у справі №  922/1969/19, відступати від яких Верховний Суд не вбачає за необхідне.
130.          Разом з цим положення статті 289 ГК України та статті 777 ЦК України, якими передбачено переважне право наймача перед іншими особами на придбання, у разі продажу речі, переданої у найм, є загальними, у той час як спеціальним законом, який регулює порядок приватизації об`єктів малої приватизації, зокрема шляхом викупу, є Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
131.          Аргументи відповідача-1 у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, та власних запереченнях висновків об`єднаної палати, викладених у вказаній скаржником постанові; у свою чергу вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, вміщеної в такій постанові, та зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
132.          Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої    статті 287 ГПК України, наведена Харківською міською радою у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримала підтвердження, що, в свою чергу, виключає можливість задоволення клопотання про передачу справи № 922/534/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
133.          Згідно з пунктом 3 частини першої    статті 308 ГПК України    суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення у відповідній частині, не передаючи справу на новий розгляд.
134.          Відповідно до частин першої, третьої    статті 311 ГПК України    суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених    статтею 300 цього Кодексу    межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Судові витрати
135.          Відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
136.          За змістом резолютивних частин судових рішень суди попередніх інстанцій вирішували питання розподілу судових витрат між сторонами справи в частині судового збору. Отже, новому розподілу підлягають суми судового збору, сплачені сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах першої, апеляційної інстанцій, а також розподілу підлягає сума судового збору, сплачена за подання касаційної скарги.
137.          Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають під час виконання договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
138.          Позаяк у цій справі в задоволенні позову слід відмовити, на користь Харківської міської ради з Харківської обласної прокуратури слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання касаційної та апеляційної скарг. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 у справі № 922/534/22 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування пункту додатку до рішення Харківської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення у комунальну власність територіальної громади м. Харкова нежитлових приміщень 1-го поверху №    3-4 в житловому будинку літ. "Б-4" площею 35,8 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. 
3. У решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 у справі №  922/534/22 залишити без змін.
4. Стягнути з Харківської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910108) на користь Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у сумі 14 886,00 грн та апеляційної скарги у сумі 11 164,50 грн. 
5. Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.
Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    С. К. Могил

Суддя                                                                                                    Л. І. Рогач