?
УХВАЛА
29 липня 2025 року 
м. Київ
cправа №  921/564/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.06.2025 (колегія суддів: Бойко С. М., Бонк Т. Б., Якімець Г. Г.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.01.2025 (суддя Шумський І. П.) у справі
за позовом Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя до Тернопільської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача  ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування пункту 30 додатку 1 до рішення 34-ї сесії Тернопільської міської ради від 15.12.2023 № 8/34/81,
ВСТАНОВИВ:
20.11.2024 Тернопільський національний технічний університет імені Івана Пулюя (далі - Тернопільський НТУ імені І. Пулюя) звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради про визнання протиправним і скасування пункту 30 додатку 1 до рішення 34-ї сесії Тернопільської міської ради від 15.12.2023 № 8/34/81.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,2081 га (кадастровий номер 6110100000:12:014:0002) за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 295926, виданого Тернопільською міською радою 28.12.2004 на підставі рішення Тернопільської міської ради від 26.09.2002 № 4/4123 
Проте у 2004 році між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) укладено договір оренди земельної ділянки площею 160 кв. м (кадастровий номер 6110100000:12:014:0136), за адресою: АДРЕСА_2 строком до 27.11.2024. Частина цієї ділянки 0,0110 га накладається на землю, що перебуває у постійному користуванні позивача. 
Рішенням Тернопільської міської ради від 15.12.2023 № 8/34/81 (пункт 30 додатку 1 до рішення) ОСОБА_1 поновлено договір оренди, у тому числі на спірну ділянку площею 0,0110 га.
На думку позивача, Тернопільська міська рада вийшла за межі своїх повноважень, передавши у користування частину державної землі, не маючи на те законних підстав. 
09.01.2025 Господарський суд Тернопільської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.06.2025, про відмову у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що земельна ділянка площею 160 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_1 в оренду на підставі договору від 28.12.2010, укладанню якого передувала письмова згода Тернопільського державного технічного університету (на даний час Тернопільський НТУ імені І. Пулюя) від 23.06.2004 на вилучення 110 кв. м із його постійного користування. 
У подальшому Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у справі №  607/10423/17 визнано цей договір від 28.12.2010 поновленим, а у справі № 607/19016/19 визнано законність додаткової угоди до нього, укладеної 08.01.2019 на виконання рішення суду у справі № 607/10423/17. 
Крім того, у справі № 607/7287/18 предметом судового розгляду було питання про усунення перешкод Тернопільському НТУ імені І. Пулюя у користуванні спірною земельною ділянкою, яка перебуває в оренді у ОСОБА_1 . У цій справі № 607/7287/18 в задоволенні позовних вимог було відмовлено у зв`язку з тим, що на момент розгляду справи договір оренди землі від 28.12.2010 був чинний, а позивачем не доведено факту самовільного використання відповідачем земельної ділянки, оскільки право користування спірною земельною ділянкою є зареєстрованим та підтверджено судовими рішеннями. 
Зазначені вище рішення залишено без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій. Ці преюдиціальні обставини, встановлені за участю тих самих сторін, підтверджують припинення права постійного користування університету на спірну ділянку.
Тернопільський НТУ імені І. Пулюя звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. 
Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої    статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на ухваленні судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: 
- у постановах Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 160/5671/21, від 06.09.2022 у справі №    640/10625/21, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19 щодо застосування статті 75 ГПК України, згідно з якими преюдиційного значення набувають лише встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та/або результат розгляду конкретної справи. 
- у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі №    911/714/18 щодо застосування частини першої статті 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), згідно з якими підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі;
- у постановах Верховного Суду, від 20.11.2018 у справі № 922/3416/17, від 23.01.2019 у справі №  915/786/17, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц, від 18.04.2023 у справі №  357/8277/19, згідно з якими право постійного користування та право строкової оренди є різними правовими категоріями, до яких застосовуються різні, а не однакові норми.
Вивчивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
У пунктах 7.6- 7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
У касаційній скарзі скаржник, зокрема, посилається на те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень неправильно застосовано статтю 75 ГПК України без урахування висновків щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Скаржник зазначає, що судові рішення у справах № 607/10423/17 та № 607/7287/18, на які послалися суди першої та апеляційної інстанцій, жодним чином не стосуються спірних правовідносин, обставини, встановлені у цих справах, мали місце лише до завершення строку дії відповідного договору оренди та до відкликання погодження університету, а тому не є преюдиційними для даної справи. 
Крім того, скаржник посилається на те, що у матеріалах справи немає доказів того, що земельна ділянка була вилучена у позивача з постійного користування, а на момент прийняття оскаржуваних судових рішень вона залишалась у державній власності та у користуванні університету.
Суд апеляційної інстанції в цій частині доводів позивача з посиланням на норми статті 75 ГПК України зазначив, що:
- на підставі встановлених судом у справі № 607/10423/17 обставин зроблено висновок про те, що укладенню договору оренди від 28.12.2010 передувало погодження від 23.06.2004 № 1153, надане Тернопільським державним технічним університетом імені Івана Пулюя, згідно з яким університет погодився на припинення права користування земельною ділянкою площею 110 кв. м за адресою АДРЕСА_3.
- судом у справі № 607/19016/19, з посиланням на встановлені обставини у справі № 607/10423/17, зроблено висновок про те, що додаткова угода від 08.01.2019 до договору оренди земельної ділянки від 28.12.2010 відповідає вимогам закону, оскільки укладена між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21.05.2018 у справі № 607/10423/17. Цією додатковою угодою не порушено права Тернопільського НТУ імені І. Пулюя як постійного користувача земельної ділянки, оскільки цим посиланням надано обґрунтовану оцінку під час розгляду справи № 607/10423/17. На час вирішення спору у справі № 607/19016/19 письмова згода Тернопільського державного технічного університету імені Івана Пулюя (ТНТУ імені І. Пулюя) на вилучення земельної ділянки площею 110 кв. м, яка була надана у 2004 році, є чинною, як і договір оренди, укладений між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 
- судом у справі № 607/19016/19 за участю того ж позивача (університету) та того ж відповідача (міської ради), що і у справі № 921/564/24, встановлено факт надання згоди університетом на вилучення з його постійного користування частини земельної ділянки, а саме площею 110 кв. м на АДРЕСА_1.
Отже, залишаючи без змін рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.01.2025 про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що права Тернопільського НТУ імені І. Пулюя не порушено.
Щодо доводів скаржника про наявність підстав для скасування пункту 30 додатку 1 до рішення Тернопільської міської ради від 15.12.2023 № 8/34/81, з посиланням на висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі №    911/714/18, то колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що з`ясування правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, яке оскаржується. Відсутність такої заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення (постанови Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, від 10.08.2020 у справі № 522/1611/17, 31.03.2021 у справі № 640/21611/19 та від 28.09.2021 у справі № 802/350/17-а).
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.12.2019 у справі        №    910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.
При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.08.2022 у справі №    160/5671/21, від 06.09.2022 у справі №    640/10625/21, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, щодо застосування статті 75 ГПК України, на які посилається скаржник, зокрема, зазначено, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. 
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 визначила, що у разі, коли аргументи скаржника зводяться до оцінки доказів та встановлення обставин справи, то це не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту". Дослідження доказів на предмет їх належності та достатності і встановлення обставин справи не може мати місце на стадії касаційного перегляду судових рішень, оскільки виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України, що не підлягають розширеному тлумаченню (пункт 128 постанови).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Колегія суддів звертає увагу, що у Рішенні Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі №    10    - р(ІІ)/2023 при здійсненні тлумачення процесуального законодавства що умови прийнятності касаційної скарги зазначено, що у своїх рішеннях Європейський суд із прав людини неодноразово наголошував, що перегляд не може бути прихованою апеляцією, а лише можливість існування двох поглядів на питання не є підставою для повторного розгляду [рішення у справі Ryabykh v. Russia від 24 липня 2003 року (заява № 52854/99), § 52]; жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона хоче досягти мети щодо нового слухання справи та нового її розв`язання [рішення у справі Пономарьов проти України / Ponomaryov v. Ukraine від 3 квітня 2008 року (заява N 3236/03), § 40].
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України та зазначеного Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 правові підстави для відкриття касаційного провадження у справі за наведених скаржником доводів відсутні, адже оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті у відповідності до вищенаведених висновків Верховного Суду.
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків, а Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Підстав, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, для відкриття касаційного провадження суд касаційної інстанції не вбачає.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі, Верховним Судом не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваним судовим рішенням, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до вимог ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 293 ГПК України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.06.2025  і рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.01.2025 у справі № 921/564/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. М. Мачульський

Суддя                                                                                                    Л. І. Рогач