УХВАЛА

23 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  916/2465/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020"
на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі 

за позовом заступника керівника Суворовської окружної прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до    Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020"
про    визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:
04.06.2025 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі № 916/2465/22, в якій скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Дослідивши матеріали касаційної скарги з доданими до неї документами, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Предметом касаційного оскарження є ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі № 916/2465/22, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" на рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2023 (повний текст складено та підписано 06.02.2023) на підставі пункту 4 частини першої статті 261 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Відповідно до частини першої статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Частиною другою вказаної норми встановлено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Частиною третьою     статті 256 ГПК України визначено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 261 ГПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:
1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки;
2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
При цьому, поважними визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.
Суд зазначає, що частиною другої статті 261 ГПК України передбачені два виключні випадки, за відсутності яких, суд апеляційної інстанції незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги на судове рішення після спливу одного року з дня складення повного тексту цього рішення, суд апеляційної інстанції має перевірити та надати оцінку наявності підстав для застосування до такої апеляційної скарги наслідків, передбачених частиною другою статті 261 ГПК України, а саме щодо зазначення та обґрунтування скаржником випадків, передбачених пунктами 1, 2 зазначеної норми, наявність яких надає право на поновлення строку апеляційного оскарження. Встановивши відсутність винятків, визначених у пунктах 1, 2 частини другої статті 261 ГПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, незалежно від поважності причин пропуску строку скаржником на апеляційне оскарження (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2018 у справі № 54/239).
Отже, при вирішенні питання про можливість поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення, пропущеного зі спливом значного періоду часу (більше одного року з дня складання повного тексу судового рішення), слід враховувати, що національним законодавством встановлено присічний строк на апеляційне оскарження судових рішень відповідно до частини другої статті 261 ГПК України.
Таким чином, встановлене процесуальним законодавством обмеження права на апеляційне оскарження судового рішення відповідає вимогам статті 129 Конституції України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строків на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2023 по справі №916/2465/22, яке мотивоване тим, що про оскаржуване рішення апелянт дізнався у приватного нотаріуса під час підготовки документів для укладання договору оренди нерухомого майна, після чого, звернувся за правовою допомогою до адвоката Швець К. О., яка 22.04.2025 ознайомилась з матеріалами справи № 916/2465/22 та судовим рішенням.
Скаржник стверджує, що він не був обізнаний про розгляд справи    №916/2465/22 в Господарському суді Одеської області, ухвалу про відкриття провадження у справі, судові повістки та рішення суду не отримував, оскільки директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" Резнюк Т.П. на час розгляду справи перебувала за кордоном, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації на території України та була позбавлена можливості постійно отримувати кореспонденцію на пошті.
Суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2023 у справі №916/2465/22 скаржником подано із пропуском встановленого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження на 2 роки та 2 місяці, а саме: 06.05.2025.
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено 12.01.2023, повний текст якого складено 06.02.2023, кінцевим строком для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2023 у справі №916/2465/22 є    26.02.2023.
Згідно з частиною першою статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, дослідивши викладені скаржником доводи щодо причин пропуску строку оскарження, апеляційний суд встановив відсутність виключних випадків апеляційного оскарження судового рішення поза межами присічного строку з огляду на таке.
Копію повного тексту рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2023 у справі №916/2465/22, як і всю іншу судову кореспонденцію у даній справі, апелянту було направлено за належною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і яка була вказана самим скаржником безпосередньо в апеляційній скарзі, а саме: 65069, м. Одеса, Десантний бульвар, будинок 1.
Відповідно до частини сьомої статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Відповідно до частини третьої статті 242 ГПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, викладеним в оскаржуваній ухвалі, що незабезпечення "Дар-2020"  одержання кореспонденції за належною юридичною адресою не пов`язано з поважністю зазначених скаржником причин пропуску строку оскарження через неотриманням ним судового рішення та необізнаністю про судовий розгляд цієї справи, у зв`язку з чим, суд оцінює зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження як неповажними.
Такі висновки колегія суддів апеляційного суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №911/3309/17, відповідно до якої надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи.
З посиланням на практику Верховного Суду апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції вчинялись всі необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, а неотримання судових рішень, зокрема, і оскаржуваного рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2023 у справі №916/2465/22 та, відповідно, можливість подання апеляційної скарги у встановлений строк залежала виключно від волевиявлення та дій самого скаржника.
Ознайомлення представником скаржника з повним текстом оскаржуваного рішення лише 22.04.2025 апеляційний суд не визнав поважною причиною пропуску строку на оскарження рішення суду першої інстанції, у розумінні статті 119 ГПК України, та такою, що спростовуються матеріалами справи, оскільки суд першої інстанції забезпечив завчасне надсилання скаржнику копій ухвал за належною адресою, які повертались у зв`язку із "закінченням терміну зберігання", а також "відсутністю адресата за вказаною адресою", а жодних відомостей про зміну адреси матеріали справи не містять, як і не надані апелянтом.
Щодо доводів скаржника про перебування керівника відповідача за кордоном у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації на території України, що унеможливило отримання судових рішень та вчасної підготовки та подання апеляційної скарги, то апеляційний суд правильно зазначив, що вони також не можуть бути абсолютною підставою для поновлення процесуального строку, оскільки не свідчать про об`єктивну неспроможність вчинити відповідну процесуальну дію в межах встановлених законом строків. 
Скаржник в апеляційній скарзі не зазначає, про наявність непереборної сили у скаржника, які перешкоджали б своєчасному (в межах встановленого строку) поданню апеляційної скарги, коли юридичною адресою відповідача є місто Одеса, яке, перебуває під повним контролем України від самого початку повномасштабного вторгнення, тому підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні.
Судова колегія апеляційної інстанції зазначила, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" є юридичною особою, зареєстрованою в Україні, і сам по собі факт відсутності керівника на території України та неналежна організація діяльності юридичної особи не є поважною причиною для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами, в тому числі правом участі в судовому процесі через самопредставництво та (або) через представника.
Отже, скаржником не було наведено доводів і не подано доказів, які б підтверджували причинний зв`язок з наведеними ним обставинами та відсутністю об`єктивної можливості звернутися з апеляційною скаргою у передбачений строк, а отже суд не визнав вказані підстави обставинами непереборної сили, що перешкоджали апеляційному оскарженню судового рішення у присічний строк. 
Звертаючись з апеляційною скаргою поза межами строку на апеляційне оскарження зі спливом значного періоду часу, заявник з урахуванням положень ГПК України не позбавлений права на поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення.
При цьому, клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. 
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини другої статті 79 ГПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Непереборних і незалежних від волевиявлення сторони обставин скаржник не навів і суд не встановив, тому вказані скаржником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані неповажними. 
Введення на території України воєнного стану    не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням    воєнного стану    в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження    воєнного стану    в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження    воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого строку (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22).
Сама по собі військова агресія проти України та введення    воєнного стану    на всій території України не може автоматично означати зупинення всіх процесуальних строків, визначених законом, або ж про автоматичне поновлення таких строків, незалежно від того, існує реальна можливість дотриматись їх чи ні. Військова агресія, воєнний стан    як обставини непереборної сили можуть бути поважною причиною пропуску процесуального строку та підставою для його поновлення лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ними обставинами не може виконати ті чи інші процесуальні дії.
Суд також звертає увагу скаржника на те, що відповідно до частин першої, другої статті 2 та частини першої статті 4 Закону України    Про доступ до судових рішень    кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР), є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 3 Закону України    Про доступ до судових рішень    суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.
Інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення за допомогою як контакт-центру суду так і за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень.
Апеляційним судом враховано, що право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі    Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії    (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
Відтак правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального законодавства під час постановлення спірної ухвали є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення цих норм. А відтак суд касаційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та про відмову у відкритті касаційного провадження.
Відповідно до частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Доводи викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм права під час прийняття оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі № 916/2465/22.
Керуючись статтями 233, 234, 235, частиною другою статті 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-2020" на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі №  916/2465/22.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька 

Судді                                                                                          С. К. Могил 

О. В. Случ