ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року 
м. Київ

cправа №  911/1974/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
прокуратури - Владимирець А.О., Василенко Н.В., - прокурори Офісу Генерального прокурора,
позивача - Міністерства охорони здоров'я України - Дяк Ю.М., у порядку самопредставництва,
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецпром» - Поцелов А.О., адвокат (ордер від 08.08.2024),
третьої особи на стороні позивача - Державного підприємства «Медичні закупівлі України» - не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу заступника Генерального прокурора
на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2025(суддя Конюх О.В.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 (головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.) 
та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду                від 10.07.2025 (головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В.,    Гончаров С.А.,)
у справі № 911/1974/24

за позовом заступника Генерального прокурора (далі - прокурор, скаржник)       в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України (далі -    МОЗ України, позивач)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецпром» (далі -            ТОВ «Автоспецпром», відповідач)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне підприємство «Медичні закупівлі України» (далі -            ДП «Медичні закупівлі України», третя особа на стороні позивача)
про стягнення 10 426 594,74 грн.
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі МОЗ України до ТОВ «Автоспецпром» про стягнення 10 426 594,74 грн, з яких: 4 587 701,80 грн - пеня та 5 838 892,94 грн - штраф.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю від 28.12.2021 № 09/526-12/2021 (далі - договір про закупівлю), укладеного з ДП «Медичні закупівлі України», в частині дотримання строку поставки оплаченого повністю товару, чим порушені інтереси держави внаслідок незастосування до відповідача передбаченої договором неустойки за недотримання останнім зобов'язань з поставки товару санітарного транспорту екстреної медичної допомоги, оплата за яким здійснювалася за кошти, які виділялися безпосередньо із загального фонду Державного бюджету України. Державний інтерес у спірних правовідносинах полягає у забезпеченні належного виконання зобов'язань за договором, який укладався з метою вчасного, якісного та ефективного реагування на випадки невідкладних станів, і на фінансування яких державою виділялися бюджетні кошти у значному розмірі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням Господарського суду Київської області від 03.02.2025 у справі             № 911/1974/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що спірні пеня та штраф не мають бути стягнуті з відповідача безпосередньо на користь державного бюджету України за позовом МОЗ України. Неустойка (штраф, пеня) відноситься до умов договору, які сторони в межах, встановлених законодавством, визначають на власний розсуд при його укладенні. Зазначене стосується і зобов'язань, в яких хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України. ТОВ «Автоспецпром» і ДП «Медичні закупівлі України» керуючись принципом свободи договору, погодили умову про те, що відповідач (постачальник) сплачує пеню та штраф третій особі на стороні позивача (замовнику). Таким чином, доводи скаржника про стягнення неустойки саме до Державного бюджету України, а не на рахунок третьої особи на стороні позивача, є безпідставними. Та обставина, що грошові кошти, які відповідач одержав у рахунок оплати за договором про закупівлю, виділялися з Державного бюджету України, не має правового значення. Умови про сплату неустойки можуть встановлюватися сторонами у договорі. Відповідач і третя особа на стороні позивача визначили у пунктах 9.2., 9.5. договору про закупівлю підстави для сплати постачальником замовнику пені та штрафу. Походження саме з Державного бюджету України грошових коштів, за рахунок яких оплачено закупівлю товару, не є підставою для зміни умов господарського договору та не може визнаватися підставою для стягнення неустойки до Державного бюджету України попри умови договору. Наведене також свідчить про те, що стягнення штрафних санкцій у судовому порядку має здійснюватися виключно відповідно до умов пункту 9.2. договору про закупівлю, а саме на рахунок та на користь   ДП «Медичні закупівлі України». Доводи прокурора про те, що штрафні санкції за договором про закупівлю підлягають сплаті до Державного бюджету України на підставі пункту 23 частини другої статті 29 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) є помилковими, оскільки ця норма регулює зарахування до Державного бюджету України штрафів і пені, які застосовуються відповідно до закону, тобто мова йде про податкові, митні адміністративні правопорушення тощо, а не про пеню і штраф, сплата яких передбачається у договірних відносинах. ДП «Медичні закупівлі України» є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня у відносинах із ТОВ «Автоспецпром», а тому наступне перерахування пені та штрафу замовником до бюджету не свідчить про обов'язок постачальника сплачувати передбачені договором пеню та штраф безпосередньо до бюджету. Зазначений правочин про закупівлю не є тристороннім; ДП «Медичні закупівлі України» є самостійним суб'єктом спірних правовідносин - замовником, який наділений власною право- та дієздатністю, здатним нести права та обов'язки та виступати позивачем у суді. Частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру» містить пряму заборону на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що подання прокурором позову про стягнення з ТОВ «Автоспецпром» неустойки за договором про закупівлю в інтересах держави в особі МОЗ України є безпідставним, а позов про стягнення такої неустойки на користь державного бюджету не підлягає задоволенню.
ТОВ «Автоспецпром» 19.06.2025 звернулося із заявою про ухвалення додаткової постанови у справі № 911/1974/24 та долучення доказів понесення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн.
Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду             від 10.07.2025 заяву Відповідача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь відповідача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткова постанова аргументована тим, що з урахуванням рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсягу та обґрунтованості підготовлених та поданих до суду відповідачем заяв та матеріалів, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) й розумності їх розміру, апеляційна інстанція виснувала про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі прокурор, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить Верховний Суд: - скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову; - скасувати додаткову постанову апеляційного господарського суду та ухвалити нову про відмову в задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування підстав касаційного оскарження прокурор посилається, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладений у постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21, від 20.02.2025 у справі № 910/16372/21 та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (щодо повноважень розпорядника бюджетних коштів під час розгляду судами спорів за господарськими договорами, фінансування яких здійснювалося за рахунок бюджетних коштів).
Крім того, в обґрунтування підстав касаційної скарги скаржник посилається на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про необхідність відступлення від висновку про застосування статей 2, 29 БК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.07.2024 у справі                       № 909/532/23, від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 09.09.2024                     № 902/1372/23 від 17.06.2025 у справах № 911/2191/24 та № 911/2192/24 щодо стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання умов державних контрактів, укладених за бюджетні кошти, на користь розпорядника бюджетних коштів з метою формування єдиної правозастосовчої практики.
На теперішній час, на думку скаржника, склалася неоднакова судова практика, у т.ч. у постановах Верховного Суду (постанови з аналогічних правовідносин      від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 15.02.2024 у справі № 910/5282/23,    від 29.08.2024 у справі № 917/1781/23, від 23.07.2024 у справі № 909/532/23,      від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 09.09.2024 № 902/1372/23 тощо) щодо застосування положень статей 2, 22, 29 БК України стосовно стягнення грошових коштів на користь бюджету, а не на користь виключно сторони договору. Вказує, що існує виключна правова проблема через відсутність чіткого законодавчого регулювання можливості стягнення грошових коштів за порушення умов договорів, укладених за рахунок бюджетних коштів, не лише виключно на користь сторони такого договору.
До того ж, прокурор, в контексті безпідставності застосування до спірних правовідносин частини другої статті 29 БК України щодо відповідальності за невиконання державних контрактів, посилається на долучений до матеріалів справи науково-правовий висновок, підготовлений доктором юридичних наук, професором Беляневич О.А.
В частині оскарження додаткової постанови скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не врахував обставин, за яких прокурор звернувся із позовом через невиконання зобов'язання ТОВ «Автоспецпром», тобто спір виник унаслідок неправильних дій відповідача, що відповідно до вимог                частини дев'ятої статті 129 ГПК України є підставою для покладення витрат у справі на відповідача незалежно від результатів вирішення спору.
Доводи інших учасників справи, заяви/клопотання
ДП «Медичні закупівлі України» у відзиві на касаційну скаргу, погоджуючись з доводами прокурора, просить таку задовольнити повністю, рішення місцевого господарського суду, постанову та додаткову постанову апеляційного господарського суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити повністю.
ТОВ «Автоспецпром» у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечило, з посиланням, зокрема на дотримання судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, та просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції, - без змін.
При цьому у відзиві відповідача на касаційну скаргу міститься клопотання про покладення судових витрат на прокуратуру із зазначенням попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв'язку з касаційним переглядом справи, що становить 20 000 грн.
Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.08.2025 32.2-01/2048 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1974/24 у зв'язку з відпусткою суддів Бенедисюка І.М. та Власова Ю.Л.
Від ДП «Медичні закупівлі України» 27.08.2025 надійшло клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги у справі, у зв'язку з участю представника третьої особи на стороні позивача в іншій справі.
У судовому засіданні 28.08.2025 Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, враховуючи те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася Судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком учасників справи. ДП «Медичні закупівлі України» завчасно повідомлено про дату і час судового засідання у цій справі, не обмежене у можливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника або представництво інтересів третьої особи на стороні позивача могло здійснюватися в порядку самопредставництва, зокрема й у режимі відеоконференції.
Також від прокурора 28.08.2025 надійшло клопотання про передачу справи        № 911/1974/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду як такої, що містить виключну правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками:
- за наслідками проведеної публічної закупівлі (UA-2021-12-06-017572-с), 28.12.2021 між ДП «Медичні закупівлі України» (замовник) та                              ТОВ «Автоспецпром» (постачальник) укладений договір про закупівлю                № 09/526-12/2021, згідно з яким постачальник взяв на себе зобов'язання у строки, в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити замовнику спеціалізований санітарний транспорт екстреної медичної допомоги типу С, як систему медичних виробів, допоміжних засобів до них та устаткування, а замовник прийняти такий товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1. договору про закупівлю);
- сторони узгодили, що найменування (номенклатура, асортимент) товару, його кількість та обсяг, ціна за одиницю та загальна вартість вказується в специфікації (додаток №1), яка є невід'ємною частиною договору (пункт 1.2. договору про закупівлю);
- договір виконується в рамках виконання бюджетної програми «Розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізація і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров'я» та постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2021 № 339 «Деякі питання розвитку системи екстреної медичної допомоги у 2021 році (пункт 1.4. договору про закупівлю);
- загальна ціна товару складає 83 412 756,35 грн без ПДВ (пункт 3.1. договору про закупівлю);
- постачальник зобов'язаний здійснити поставку товару за цим договором у строк, визначений замовником у заявці на поставку товару, направленій замовником постачальнику засобами електронної пошти (пункт 4.1. договору про закупівлю);
- протягом двох робочих днів після отримання заявки постачальник підтверджує замовнику готовність поставити товар або надає застереження засобами електронної пошти (пункт 4.2. договору про закупівлю);
- датою поставки товару за договором вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної або акта приймання товару (пункт 4.6. договору про закупівлю);
- у разі порушення строку поставки, не передачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, прострочення усунення недоліків товару згідно з пунктами 6.3., 7.6., 7.9.3. цього договору, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов'язань за договором, включаючи день виконання такого зобов'язання (пункт 9.2. договору про закупівлю);
- у разі застосування пені/штрафу постачальник зобов'язаний сплатити суму на підставі окремо виставленого у кожному випадку рахунку. Оплата проводиться протягом 30 банківських днів з дати виставлення такого рахунку. Сплата пені/штрафів не звільняє постачальника від виконання умов договору         (пункт 9.5. договору про закупівлю);
- договір набирає чинності після його підписання та діє до 31.12.2021, а в частині виконання сторонами зобов'язань, у т.ч. в частині штрафних санкцій та поставки товару до повного виконання (пункт 11.1. договору про закупівлю);
- додатком № 1 сторони підписали Специфікацію до договору, за якою до поставки належало 49 одиниць спеціалізованих автомобілів швидкої медичної допомоги тип С загальною вартістю 83 412 756,35 грн;
- постачальник звернувся до замовника з листом від 28.12.2021 № 431, яким, посилаючись на кількість та тривалий процес виготовлення товару, просив продовжити дію договорів до 30.06.2022 та гарантував вчасне виконання всіх умов договорів. Листом від 28.12.2021 № 430 відповідач просив здійснити попередню оплату, посилаючись на те, що договірні умови з постачальниками передбачають 100% попередню оплату;
- додатковою угодою від 28.12.2021 № 1 сторони установили, що на підставі наданого постачальником вмотивованого звернення від 28.12.2021 № 430 замовником проводиться попередня оплата в розмірі 100% від ціни товару (1). Постачальник може використовувати одержану попередню оплату для здійснення оплат, необхідних для виконання договору (1.1). у межах дії договору, визначеного пунктом 11.1, невикористані суми попередньої оплати підлягають поверненню постачальником замовнику (1.3). У пункті 11.1. договору строк дії договору сторони продовжили до 30.06.2022 (2.1);
- Платіжним дорученням від 29.12.2021 № 67 ДП «Медичні закупівлі України» сплатило ТОВ «Автоспецпром» передоплату за виготовлення товару у сумі        83 412 756,35 грн;
- заявкою на поставку № 1 до договору про закупівлю, яка підписана 28.06.2022 за № 05/1468-06/2022, замовник вказав, що 49 одиниць спеціалізованих автомобілів мають бути поставлені на умовах DDR за адресами центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, визначених наказом МОЗ України від 17.02.2022 № 317. Дата поставки до 25.07.2022 включно;
- ТОВ «Автоспецпром» листом від 21.06.2022 № 20 звернувся до ДП «Медичні закупівлі України», в якому з посиланням на введення воєнного стану, тривалий процес виготовлення товару та блокування платежів ТОВ «Автоспецпром» ДКСУ у Києво-Святошинському районі, просив продовжити строк дії договору до 30.12.2022;
- додатковою угодою від 28.06.2022 № 2 сторони продовжили строк дії договору у пункті 11.1. до 23.08.2022 (1.1), та встановили, що по закінченню терміну надання попередньої оплати, невикористані суми попередньої оплати повертаються замовнику у той же день (2.1);
- заявкою на поставку № 1 (уточнюючою № 1) до договору про закупівлю, яка підписана 25.07.2022 за № 05/1734-07/2022, замовник вказав, що дата поставки за визначеним місцем поставки до 23.08.2022 включно;
- додатковою угодою від 23.08.2022 № 3 до договору про закупівлю сторони продовжили строк дії договору у пункті 11.1. до 23.12.2022 (1.1). Встановили, що постачальник зобов'язується використати одержану попередню оплату у строк до 23.12.2022, та у строк, визначений замовником у заявці на поставку товару здійснити поставку товару за договором, що буде підтверджено підписанням сторонами відповідної видаткової накладної та/або акту приймання товару за місцем поставки (2). Укладаючи цю угоду, сторони розуміють та усвідомлюють, що на момент її підписання відповідно до Указу Президента України                   від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан. Сторони усвідомлюють, що договір буде виконуватися протягом строку дії офіційно встановленого і визнаного воєнного стану, який не буде вважатися сторонами форс-мажорними обставинами у розумінні договору (5);
- заявкою на поставку № 1 (уточнюючою № 2) до договору про закупівлю, яка підписана 24.08.2022 за № 05/2338-08/2022, замовник вказав, що дата поставки за визначеним місцем поставки до 30.11.2022 включно;
- відповідач звернувся до ДП «Медичні закупівлі України» з листом                     від 18.01.2023 № 05, в якому повідомив про кількість виготовлених станом на 18.01.2023 автомобілів (зокрема по договору від 28.12.2021 №09/526-12/2021 нуль з 49). Посилаючись на форс-мажорні обставини відповідач просив підготувати додаткові угоди на продовження дії семи договорів, а також про припинення дії 8 договорів, по яких ТОВ «Автоспецпром» не зможе гарантувати вчасне отримання та виробництво машин швидкої допомоги;
- додатковою угодою від 24.01.2021 № 4 сторони дійшли згоди припинити дію договору з 24.01.2023. З моменту набрання чинності цією додатковою угодою зобов'язання сторін, що виникли, припиняються і сторони не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та обов'язками, що виникли із договору, але при цьому постачальник не звільняється від обов'язку щодо повернення протягом 5 банківських днів авансового платежу за непоставлений товар, сплати пені та штрафу, передбачених договором, а також відшкодування замовнику документально підтверджених витрат, спричинених порушенням строків поставки;
- до матеріалів справи додано лист ДП «Медичні закупівлі України»                     від 01.02.2023 №0 5/652-02/2023, в якому замовник вимагав від постачальника ТОВ «Автоспецпром» оплати пеню та штраф за укладеними договорами, зокрема за договором про закупівлю № 09/526-12/2021 у сумі 10 426 594,74 грн                (у т.ч. пеню за період з 01.12.2022 по 24.01.2023 у сумі 4 587 701,80 грн та штраф у сумі 5 838 892,94 грн);
- до матеріалів справи додано лист ДП «Медичні закупівлі України»                     від 25.01.2024 № 03/433-01/2024 до Офісу генерального прокурора щодо вжиття передбачених законодавством заходів із звернення прокуратури із позовами до суду та представництва в суді законних інтересів ДП «Медичні закупівлі України» зі стягнення неустойки у зв'язку із порушенням строків поставок спеціалізованого транспорту, яка у подальшому підлягає зарахуванню до державного бюджету;
- вважаючи порушеними інтереси держави, прокурор звернувся до суду із цим позовом про стягнення з відповідача до Державного бюджету України пені та штрафу у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору про закупівлю, укладеного за бюджетні кошти, на користь державного бюджету або на користь розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня (державного підприємства) 
В обґрунтування доводів касаційної скарги прокурор посилається, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Разом із цим, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у наведених ним постановах, зважаючи на таке:
- у справі № 924/1283/21 (за позовом керівника Волочиської окружної прокуратури міста Волочиська в інтересах держави в особі Війтовецької селищної ради та Західного офісу Державної аудиторської служби до відповідачів: 1) Опорного навчального закладу «Купільської ЗОШ І-ІІІ                  ст. Війтовецької селищної ради Хмельницької області», 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянсгазенерго») предметом розгляду було визнання недійсними додаткових угод, якими внесено зміни до договору постачання природного газу (збільшено ціну за одиницю товару та зменшено загальний об'єм постачання природного газу) та стягнення безпідставно збережених коштів (стверджуваної переплати) у сумі 22 285,88 грн на користь Війтовецької селищної ради. Касаційна скарга у справі у справі № 924/1283/21 обґрунтована посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України та мотивована неправильним застосуванням та порушенням апеляційним господарським судом норм права, зокрема статей 1, 16, 17, 32, 59, 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 25 Закону України «Про освіту», статті 59 Закону України «Про повну загальну середню освіту»,       статей 22, 89 БК України, статей 1, 2 Закону України «Про публічні закупівлі», статей 13, 15, 16, 203, 215, 236 ЦК України, а також відсутністю висновків Верховного Суду з питань застосування зазначених норм щодо порушення права;
- у справі № 910/16372/21 за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах Київської міської ради до Акціонерного товариства «Київметробуд» (далі - АТ «Київметробуд»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне підприємство «Київський метрополітен» (далі - КП «Київський метрополітен») про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги прокурора обґрунтовані тим, що за результатами проведеної процедури публічної закупівлі за бюджетні кошти між КП «Київський метрополітен» та       АТ «Київметробуд» укладений договір будівельного підряду, однак частину отриманих за цим договором коштів відповідач використав не за цільовим призначенням, а саме: розмістив за договором депозиту у банківській установі та отримав від цього безпідставний дохід. Рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду, позов першого заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено та стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь Київської міської ради 139 090 410,96 грн безпідставно набутих коштів. На розгляді Верховного Суду перебувала касаційна скарга АТ «Київметробуд», обґрунтована посиланнями на пункти 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України та помилковість висновків судів попередніх інстанцій про стягнення спірних грошових коштів на користь Київської міської ради, яка не є учасником договірних відносин та не була головним розпорядником бюджетних коштів за бюджетною програмою, а також не приймала участі у здійсненні розрахунків між сторонами. Верховний Суд в межах доводів та вимог скаржника у цій справі здійснив аналіз застосування у спірних правовідносинах, зокрема норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та виснував, що у зазначених правовідносинах перший заступник керівника Київської міської прокуратури правильно визначив Київську міську раду позивачем у цій справі, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у цих відносинах, тобто функції з управління, розпорядження заявленими до стягнення у цій справі грошовими коштами місцевого (міста Києва) бюджету, що належать територіальній громаді міста Києва, контролю за їх використанням, функції захисту прав та інтересів територіальної громади. При цьому Верховний Суд у своїх висновках, відхиляючи доводи скаржника щодо задоволення стягнення на користь особи, яка не є стороною договору, враховував те, що спірні правовідносини у цій справі стосуються стягнення безпідставно набутих грошових коштів та врегульовані нормами, закріпленими у главі 83 Цивільного кодексу України. Водночас у справі яка переглядається висновки судів стосувалися права на стягнення неустойки за договором;
- у справі № 905/1907/21 заступника керівника Смілянської окружної прокуратури Черкаської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Черкаської обласної ради та Комунального закладу «Канівська санаторна школа Черкаської обласної ради» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АС» про стягнення коштів у сумі 365 870,72 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та умов укладеного договору постачання природного газу, оскільки додатковими угодами, якими внесено зміни до істотних умов договору, збільшено ціну за одиницю товару та зменшено загальні обсяги поставки газу, укладені без належних підстав. Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади.
Отже, у зазначених прокурором справах Верховний Суд не висловлювався щодо можливості/неможливості стягнення пені та штрафу, встановлених договором, до Державного бюджету України за порушення однією зі сторін своїх зобов'язань. Наведені скаржником справи не є подібними до справи                    № 911/1974/24 та суттєво різняться з нею за предметом спору, предметом і підставами позову, суб'єктним складом та нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин.
Водночас за обставинами справи, що переглядається (№ 911/1974/24):               1) предметом спору є стягнення неустойки (пені та штрафу) за договором про закупівлю, а не стягнення бюджетних коштів за недійсними додатковими угодами, якими внесено зміни до договору постачання природного газу або стягнення безпідставно набутих коштів за договором будівельного підряду, частина коштів за яким використана не за цільовим призначенням; 2) умовами договору про закупівлю визначено сплату пені та штрафу саме на користь замовника (третьої особи на стороні позивача) - державного підприємства;      3) правочин, укладений третьою особою на стороні позивача та відповідачем, не визнаний не незаконним і питання його правомірності не охоплюється предметом спору.
Крім того, посилаючись на зазначені вище постанови Верховного Суду у вказаних справах, скаржник не послався на: - конкретну норму матеріального та/або процесуального права (статтю, її частину, пункт, підпункт, абзац тощо), яка, на його думку, неправильно застосована чи порушена судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень; - висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваних судових рішеннях, а також викладений у ній висновок щодо застосування саме цієї норми права, обґрунтування, в чому полягає таке порушення або неправильне застосування.
Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, інакше це свідчитиме про порушення принципів змагальності та диспозитивності господарського судочинства.
Висновки, яких дійшли суди попередніх інстанцій, зважаючи на предмет, підстави позову, наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини, не суперечать висновкам Верховного Суду, про які зазначає скаржник, оскільки останні не є релевантними.
Отже, невідповідності висновків судів попередніх інстанцій, викладених у справах № 924/1283/21, № 910/16372/21, 905/1907/21 висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах прокурором не наведено та Судом не встановлено.
З огляду на викладене, посилання прокурора у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій наведених ним висновків Верховного Суду є безпідставними, а підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи наведене, касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на спірні судові рішення в оскаржуваній частині у справі                      № 911/1974/24 з підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої                   статті 296 ГПК України.
В обґрунтування доводів касаційної скарги прокурор посилається також на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, вказуючи про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду про застосування статей 2,               29 БК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 909/532/23, від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 09.09.2024         № 902/1372/23 від 17.06.2025 у справах № 911/2191/24 та № 911/2192/24 щодо стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання умов державних контрактів, укладених за бюджетні кошти, на користь розпорядника бюджетних коштів з метою формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:        1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; 2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
У цьому контексті Суд враховує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Відповідно, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі                      № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
Разом із тим, прокурор у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновків, сформованих у постановах Верховного Суду: постановах Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 909/532/23,                      від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 09.09.2024 № 902/1372/23                  від 17.06.2025 у справах № 911/2191/24 та № 911/2192/24 - у подібних правовідносинах, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення. Аргументи скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків Верховного Суду, викладених у зазначених скаржником постановах; у свою чергу, вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правових позицій, вміщених у зазначених постановах Верховного Суду, у т.ч. помилковості попередніх рішень чи суттєвої зміни змісту правового регулювання спірних правовідносин внаслідок зміни законодавства, про яке зазначає скаржник. До того ж, доводи прокурора зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, за результатом перегляду рішення першої інстанції, стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень і ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Так, у постановах Верховного Суду у справах:
- від 23.07.2024 № 909/532/23 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі обласної військової адміністрації та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України до підприємства про стягнення у дохід Державного бюджету України (а не як це передбачено умовами договору - на користь платника за договором) штрафних санкцій у зв'язку із порушенням умов відповідачем договору);
- від 09.08.2024 № 917/1957/23 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі органів, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації), Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивачів (товариства-замовника), до відповідача (товариства-постачальника) про стягнення пені у дохід Державного бюджету України (а не як це передбачено умовами договору - на користь замовника за договором) за неналежне (несвоєчасне) виконання зобов'язання з поставки товару за договором на постачання продовольчих товарів;
- від 09.09.2024 № 902/1372/23 (за позовом прокуратури в інтересах держави в особі обласної державної (військової) адміністрації та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивачів (товариства-замовника) до відповідача (товариства-постачальника) про стягнення пені у дохід Державного бюджету України (а не як це передбачено умовами договору - на користь замовника за договором) за неналежне (несвоєчасне) виконання зобов'язання з поставки товару за договором на постачання продовольчих товарів;
- від 17.06.2025 за № 911/2191/24 та № 911/2192/24 (за позовами прокурора в інтересах держави в особі МОЗ України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача (товариства-замовника) до відповідача (товариства-постачальника) про стягнення пені та штрафу у дохід Державного бюджету України (а не як це передбачено умовами договору - на користь замовника за договором) за неналежне (несвоєчасне) виконання зобов'язання з поставки товару за договором про закупівлю),
- від висновків по яких хоче відступити скаржник сформовано правову позицію про те, що у договірних відносинах обов'язок зі сплати неустойки стороною, яка порушила умови договору, має бути встановлений договором або законом. За обставинами справ, що наводяться скаржником і переглядалися касаційною інстанцією, умовами договору не передбачалося сплати постачальником неустойки до Державного бюджету України, натомість сторони узгоджували у правочинах, що її сплата здійснюється на користь замовника; - одностороння зміна порядку стягнення неустойки, визначеного у договорі, не допускається, у т.ч., якщо оплата за ним здійснювалася за рахунок коштів Державного бюджету України. Така зміна суперечить закріпленим у статтях 6, 204, 626-629 ЦК України принципам свободи договору, обов'язковості договору та презумпції правомірності правочину.
Щодо тверджень скаржника про неоднаковість судової практики у зазначеному питанні, необхідно зазначити наступне.
У постановах Верховного Суду у справах:
- № 924/215/23 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі обласної військової адміністрації про стягнення з товариства пені, інфляційних втрат і 3% річних) - стороною за договором (замовником) була безпосередньо обласна військова адміністрація. Згідно з умовами договору у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник мав сплатити на зазначений у цьому договорі рахунок платника (військової адміністрації) пеню, інфляційні втрати та 3% річних;
- № 910/5282/23 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі міської військової адміністрації та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивів (залізниці), предметом розгляду були вимоги про стягнення з відповідача (товариства-постачальника) на користь третьої особи на стороні позивачів (залізниці, як замовника) сплачену останнім попередню оплату та нараховані штрафні санкції та матеріальні втрати за порушення зобов'язання, 3% річних та інфляційні втрати за невиконання договорів на постачання продовольчих товарів.
Отже, у справах № 924/215/23 та № 910/5282/23 пеня не стягувалася судами до Державного бюджету України, що обумовлює обґрунтовану відмінність спірних правовідносин та неоднаковість правозастосування.
Щодо справи № 917/1781/23, то в ній прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: обласної військової адміністрації, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивів (залізниці), про стягнення з відповідача (товариства-постачальника) на користь третьої особи на стороні позивачів (залізниці, як замовника) про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за невиконання відповідачем зобов'язань за договором на постачання продовольчих товарів тривалого зберігання. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача на користь Державного бюджету України 384 361 грн пені; в іншій частині позову відмовив. Судові рішення не оскаржувалися відповідачем, натомість із касаційною скаргою до Верховного Суду звернувся прокурор, який просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з посиланням на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статей 551, 625 ЦК України - застосування права суду на зменшення розміру неустойки, підстав для нарахування та стягнення сум інфляційних втрат і 3% річних. Відтак, оскільки судові рішення у справі                 № 917/1781/23 переглядалися в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Відповідно Верховний Суд не міг скасувати їх у частині задоволення позову, зважаючи на принцип «заборони повороту до гіршого» та правило «tantum devolutum quantum appellatum» (скільки скарги, стільки й рішення), а також не висловлювався щодо застосування статей 2, 22, 29 БК України та не формував відповідних висновків, оскільки це питання не охоплювалося підставою касаційного оскарження, яку визначив прокурор. Постановою від 29.08.2024 Верховний Суд відмовив у задоволенні касаційної скарги прокурора (в частині відмови в задоволенні позовних вимог) та залишив оскаржувані судові рішення без змін.
З огляду на викладене, доводи прокурора про наявність різної практики Верховного Суду та, як наслідок, існування виключної правової проблеми не підтвердилися.
Підстав для відступу від висновків щодо застосування статей 2, 29 БК України, викладених у постановах Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 909/532/23, від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 09.09.2024 № 902/1372/23 та             від 17.06.2025 у справах № 911/2191/24 та № 911/2192/24, - не встановлено. Зазначені висновки є зрозумілими, однозначними, усталеними, передбачуваними (прогнозованими) та актуальними.
Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень по суті спору стосовно вимог про стягнення неустойки до Державного бюджету України за неналежне виконання постачальником умов договору про закупівлю за позовом прокурора в інтересах МОЗ України.
У доводах своєї касаційної скарги скаржник не врахував, що у кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов'язки сторін саме з цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.
Щодо посилань скаржника у доводах касаційної скарги на науковий висновок докторки юридичних наук Олени Беляневич, який долучено прокурором до матеріалів справи (додаток до апеляційної скарги).
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі                          статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Стаття 70 ГПК України передбачає можливість залучення особи, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права як експерта з питань права. Водночас рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом. З матеріалів цієї справи не вбачається залучення докторки юридичних наук Олени Беляневич до участі в справі у передбаченому ГПК України процесуальному порядку та відповідного долучення вказаного висновку.
В переліку додатків до апеляційної скарги скаржником дійсно зазначений висновок Беляневич О. Проте в силу приписів статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Водночас частина третя статті 269 ГПК України регламентує, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову (в т.ч. правові), що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
В силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає вимоги , що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Частиною сьомою статті 303 ГПК України також передбачено, що після передачі справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду визначений у ній суддя-доповідач у разі необхідності звертається до відповідних фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді стосовно підготовки наукового висновку щодо застосування норми права, питання щодо якого стало підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати, крім випадків, коли висновок щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах був раніше отриманий Верховним Судом.
Водночас науково-правовий висновок, підготовлений доктором юридичних наук, професором Беляневич О.А. надійшов не у порядку, передбаченому            статтею 70 та/або частиною сьомою статті 303 ГПК України.
З урахуванням викладеного вище, Верховний Суд не розглядає поданий прокурором до матеріалів справи документ як наявний доказ у справі в порядку передбаченому ГПК України та науковий висновок фахівця, наданий за зверненням судді-доповідача у справі та враховує його як письмові пояснення скаржника, проте лише в частині, яка стосується підстав касаційного оскарження та доводів касаційної скарги, яким надавалася оцінка судами попередніх інстанцій.
Подібний підхід застосований Верховним Судом у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду в справі № 918/686/21, а також у постанові Верховного Суду від 03.06.2025 у справі № 911/1623/24.
Що ж стосується клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду як такої, що містить виключну правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, Суд зазначає таке.
Відповідно до частини п'ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Отже, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
Лише за наявності умов, визначених наведеним положенням, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Про виключність правової проблеми у розрізі якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та/або матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції, і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду у низці судових постанов                (від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі                            № 357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі № 610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі № 640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі    № 757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, є оціночними поняттями.
К лопотання про передачу справи № 911/1974/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить належного обґрунтування наявності глибоких розбіжностей у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в т.ч. наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій.
У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про те, що штрафні санкції за несвоєчасне виконання договору контрагентом державного підприємства стягуються на користь підприємства і не є тими фінансами, які повертаються в бюджет.
Підсумовуючи, Суд наголошує: - у договірних відносинах обов'язок зі сплати пені та штрафу стороною, яка порушила умови договору, має бути встановлений договором або законом. За обставинами справи, що переглядається, пунктами 9.2., 9.5. та/або іншими умовами договору не передбачено сплату постачальником (відповідачем) неустойки до Державного бюджету України, натомість сторони узгодили, що її сплата здійснюється на користь замовника (третьої особи на стороні позивача); - одностороння зміна порядку стягнення пені та штрафу, визначеного у договорі, не допускається, у т.ч., якщо оплата за ним здійснювалася за рахунок коштів Державного бюджету України. Така зміна суперечить закріпленим у статтях 6, 204, 626-629 ЦК України принципам свободи договору, обов'язковості договору та презумпції правомірності правочину.
З урахуванням вищевикладеного, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, що також узгоджується з практикою Верховного Суду у справах, які виникли з подібних правовідносин (постанови від 23.07.2024 у справі № 909/532/23 та від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23). При цьому до подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03.06.2025 у справі № 911/1623/24, від 17.06.2025 у справах № 911/2191/24 та                       № 911/2192/24.
У зв'язку з наведеним, у задоволенні клопотання прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів відмовляє.
Щодо оскарження додаткової постанови апеляційного господарського суду, якою частково задоволено заяву відповідача та стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.
Скаржник просить скасувати додаткову постанову апеляційного господарського суду від 10.07.2025.
За змістом частини першої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Разом із тим прокурор не навів доводів, які б обґрунтовували неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення апеляційної інстанції у цій справі, з урахуванням вимог частини другої статті 287 ГПК України.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов'язані з порушенням вимог щодо його повноти. Додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Отже, додаткове рішення є невід'ємною частиною рішення у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду             від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21).
Оскільки рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, ухвалені за наслідками розгляду справи № 911/1974/24 по суті, залишаються без змін, то з огляду на відсутність доводів прокурора, у чому полягає незаконність оскаржуваного додаткового рішення апеляційної інстанції, Верховний Суд не має підстав для її скасування.
Порушень норм процесуального права, передбачених пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310 та/або частиною другою статті 313 ГПК України, які допускають вихід за межі доводів і вимог касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України), Суд не встановив.
Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають і впливають на кваліфікацію спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої                    статті 287 ГПК України й залишення касаційної скарги, поданої з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, без задоволення.
Рішення місцевого господарського суду, постанова та додаткова постанова апеляційного господарського суду залишаються без змін з огляду на відсутність передбачених законом підстав для їх скасування.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги Офісом Генерального прокурора у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на нього, оскільки Суд касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а у частині підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України - залишає судові рішення та постанову без змін.
Стосовно судового збору з касаційної скарги на додаткову постанову апеляційного господарського суду, то оскільки такий не сплачується, відповідно розподілу не підлягає.
Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційне провадження у справі № 911/1974/24 за касаційною скаргою заступника Генерального прокурора в частині підстави, касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу заступника Генерального прокурора в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої                    статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Касаційну скаргу заступника Генерального прокурора на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі                    № 911/1974/24 залишити без задоволення.
4. Рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі № 911/1974/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                          І. Колос

Суддя                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова