ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року 
м. Київ
Справа №  910/11669/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючого - Пєскова В. Г., суддів: Картере В. І., Огородніка К. М.,

за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І., 

представники учасників справи:
ТОВ "Агрофірма Престиж" - Чоломбитько Ю.О.;
Фонду державного майна України - Шарикін Ю. В.;
ДП "Конярство України" - Нестеришин Т. С.;
прокурор - Гудков Д. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури (вх. № 5406/2024)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 (колегія суддів: Копитова О. С. - головуюча, Пантелієнко В. О., Доманська М. Л.)
та на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 (суддя        Омельченко    Л.     В.)
та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (вх. № 5420/2024) 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024
у справі № 910/11669/18 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж"
до Державного підприємства "Конярство України"
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Фонд державного майна України
про стягнення 433 638,32 грн
та за позовом третьої особи Фонду державного майна України
до:      1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж"; 
               2) Державного підприємства "Конярство України";
           3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро",
про визнання недійсним договору позики № 2/05ФП від 20.05.2016 
у межах справи № 910/21682/15
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"
до Державного підприємства "Конярство України"
про банкрутство, 
ВСТАНОВИВ:
Обставини справи
1.          У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №     910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" (далі - ДП "Конярство України").
2.          Судами попередніх інстанцій встановлені такі обставини.
3.          20.05.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (далі ТОВ "ТБ "Новаагро") як позикодавець та ДП "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод № 61" як позичальник уклали договір позики №     2/05ФП, згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, передбаченому договором, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений Договором строк.
4.          В преамбулі договору позики № 2/05ФП від 20.05.2016 вказано про те, що в імені ДП "Конярство України" діє керівник Філії "Лимарівський кінний завод № 61" - Кудря І. І. на підставі довіреності № 24 від 22.05.2015.
5.          Відповідно до пункту 2.1 договору позики № 2/05ФП від 20.05.2016 загальна сума позики становить 800 000,00 грн.
6.          Відповідно до пункту 4.1 договору кінцева дата повернення позики в повному обсязі до 01.12.2016. Датою повернення позики є дата зарахування грошових коштів рахунок позикодавця.
7.          На виконання договору позики позикодавець перерахував позичальнику грошові кошти в сумі 322 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №     117807797 від 14.06.2016, № 117807849 від 22.06.2016, № 117807916 від 07.07.2016, № 144408695 від 15.07.2016, № 1139308980 від 20.07.2016.
8.          Однак позичальник у визначений пунктом 4.1 договору строк позику позикодавцеві не повернув.
9.          07.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" як первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма престиж" (далі - ТОВ "Агрофірма престиж") як новим кредитором було укладено договір № 1-04 про відступлення права вимоги.
10.          Відповідно до умов договору № 1-04 про відступлення права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором позики № 2/05ФП від 20.05.2016, що укладений між первісним кредитором і ДП "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод № 61".
11.          Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за договором позики № 2/05ФП від 20.05.2016, зокрема сплати суми основного боргу в розмірі 322 000,00 грн, інфляційних витрат, 3% річних, а також виконання інших зобов`язань, що виникли за основним договором чи можуть виникнути у майбутньому.
Подання первісного позову та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору
12.          ТОВ "Агрофірма престиж" звернулося до суду з позовом про стягнення із ДП "Конярство України" заборгованості за договором позики № 2/05ФП від 20.05.2016. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача 322 000,00 грн основного боргу, 32 200,00 грн штрафу, 98 757,40 грн інфляційних втрат, 34 760,17 грн 3 % річних.
13.          Позов обґрунтований неповерненням позичальником отриманої позики.
14.          21.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики № 2/05ФП від 20.05.2016.
15.          Третя особа зазначала, що спорюваний договір позики підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає вимогам частини восьмої статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", позаяк він укладений без згоди розпорядника майна боржника, приписам постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809, оскільки укладений без згоди органу, уповноваженого управляти державним майном. Окрім того, третя особа вважала, що зі змісту правочину неможливо встановити реальність вчинення господарських операцій з перерахунку грошових коштів, а представник Державного підприємства "Конярство України" не мав необхідного обсягу повноважень на укладання оспорюваного договору.
16.          Справа розглядалася судами неодноразово.
17.          У ході розгляду справи Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України замінено на Міністерство економіки України, яке надалі замінено на правонаступника - Фонд державного майна України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
18.          21.08.2023 рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/11669/18 позов ТОВ "Агрофірма Престиж" до ДП "Конярство України", третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача Фонд державного майна України про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ДП "Конярство України" на користь ТОВ "Агрофірма Престиж" заборгованість у розмірі 322 000,00 грн, штраф у розмірі 32 200,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 191 976,40 грн, 3 % проценти річних у розмірі 54 411,43 грн, що виникли за договором позики №     2/05ФП від 12.05.2016 та були відступлені ТОВ "Агрофірма Престиж" за договором № 1-01 про відступлення права вимоги від 07.06.2018. Зустрічну позовну заяву Міністерства економіки України до ТОВ "Агрофірма Престиж", ДП "Конярство України", ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" про визнання недійсним договору позики № 2/05ФП від 20.05.2016 - залишено без розгляду.
19.          Суд встановив, що згідно з платіжними дорученнями ТОВ "ТБ "Новаагро", правонаступником якого є ТОВ "Агрофірма Престиж", надало відповідачу позику в сумі 322 000,00 грн, яку останній не повернув. 
20.          Тому, за висновком суду першої інстанції, зважаючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, позов ТОВ "Агрофірма Престиж" до ДП "Конярство України" про стягнення коштів за договором позики (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) підлягає задоволенню.
21.          Щодо позову третьої особи суд зазначив, що Фонд державного майна України, явку якого у судове засідання було визнано обов`язковою, свого представника в судове засідання вдруге не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для залишення зустрічної позовної заяви без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
22.          05.06.2024 постановою Північного апеляційного господарського суду апеляційні скарги ДП "Конярство України", Фонду державного майна України та Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі № 910/11669/18 задоволено частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі № 910/11669/18 в частині стягнення з ДП "Конярство України" на користь ТОВ "Агрофірма Престиж" 32     200,00 грн штрафу, 129 315,20 грн інфляційних витрат та 39 778,04 грн 3% річних - скасовано.
Прийнято в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу в розмірі 32 200,00 грн, інфляційних витрат в розмірі 129     315,2 грн та 3% річних в розмірі 39 778,04 грн.
Викладено пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі № 910/11669/18 в наступній редакції: "стягнути з ДП "Конярство України" на користь ТОВ "Агрофірма Престиж" заборгованість у розмірі 322 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 62 661,20 грн, 3 % річних у розмірі 14     633,39 грн, що виникли за договором позики № 2/05ФП від 12.05.2016 та були відступлені ТОВ "Агрофірма Престиж" за договором №1-01 про відступлення права вимоги від 07.06.2018".
Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі №910/11669/18 в частині залишення без розгляду зустрічної позовної заяви Міністерства економіки України до ТОВ "Агрофірма Престиж", ДП "Конярство України", ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" про визнання недійсним договору позики №2/05ФП від 20.05.2016 та направлено справу №910/11669/18 в цій частині до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
23.          Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач за первісним позовом належним чином не виконав свої зобов`язання щодо повернення наданої йому суми позики та сплати відсотків у строки, передбачені договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позикодавцем з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних.
24.          Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що договором № 1-04 від 07.06.2018 первісним кредитором передано новому кредитору не було, зокрема, право вимоги штрафу, інфляційних втрат в розмірі, більшому аніж 62 661,20 грн та 3     % річних в розмірі, більшому ніж 14 633,39 грн. Тому частково скасував рішення суду першої інстанції щодо первісного позову та ухвалив у цій частині нове - про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу в розмірі 32 200,00 грн, інфляційних витрат в розмірі 129     315,2 грн та 3 % річних в розмірі 39 778,04 грн.
25.          У частині залишення без розгляду позову третьої особи суд апеляційної скасував рішення суду першої інстанції, зазначивши про порушення судом першої інстанції  у цій частині норм процесуального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
А. Короткий зміст касаційних скарг та відзивів
Щодо касаційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури
26.          У касаційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури скаржник просить: скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі №     910/11669/18; прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Міністерства економіки України (правонаступник - Фонд державного майна України) та відмовити в позові ТОВ "Агрофірма Престиж".
27.          Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі заступником керівника Київської міської прокуратури вказано пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), оскільки судами порушено норми процесуального права (статті 2, 7, 13, 86, 236, 237, 275, 316 ГПК України) щодо рівності всіх учасників судового процесу, змагальності сторін, всебічного та повного дослідження обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, надання оцінки всім аргументам, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
28.          Заступник керівника Київської міської прокуратури зазначив, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки тому, що укладення оспорюваного договору позики відбулося всупереч приписам статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статті 67 Господарського кодексу України та вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809, оскільки не погоджено уповноваженим органом управління, а також розпорядником майна в межах процедури банкрутства державного підприємства. Крім того, судами при постановленні рішень не досліджено доводи про відсутність у керівника філії державного підприємства необхідного обсягу повноважень для укладення договору позики.
29.          Скаржник зазначив, що задовольняючи первісний позов та стягуючи договірну заборгованість, суди не врахували обставини недійсності правочину, за яким зазначена заборгованість виникла.
30.          У відзиві ТОВ "Агрофірма Престиж" заперечувало проти вимог касаційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури, вважало необґрунтованими доводи про "неврахування" судами попередніх інстанцій обставин недійсності договору позики з огляду на те, що зустрічний позов не було розглянуто по суті. Позивач за первісним позовом вважав також, що вимоги касаційної скарги не відповідають нормам ГПК України, оскільки не враховують меж касаційного перегляду, визначених у статті 300 ГПК України.
31.          ДП "Конярство України" подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури, в якому повністю підтримало доводи вказаної касаційної скарги.
Щодо касаційної скарги ТОВ "Агрофірма Престиж"
32.          У касаційній скарзі ТОВ "Агрофірма Престиж" просить: 
-          скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 в частині, визначеній у пункті 3 резолютивної частини постанови, а саме: скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі №910/11669/18 в частині залишення без розгляду зустрічної позовної заяви Міністерства економіки України до ТОВ "Агрофірма Престиж", ДП "Конярство України", ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" про визнання недійсним договору позики № 2/05ФП від 20.05.2016 та направлення справи № 910/11669/18 в цій частині до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду;
-          рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі №910/11669/18 у цій частині - залишити в силі.
33.          ТОВ "Агрофірма Престиж" зазначило, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував приписи частини четвертої статті 202, пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України та не врахував висновок Верховного суду щодо застосування відповідних норм, викладений у постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 905/458/21.
34.          У відзиві Київська міська прокуратура заперечила проти доводів та вимог касаційної скарги ТОВ "Агрофірма Престиж", повністю погодившись з мотивами постанови суду апеляційної інстанції у частині скасування рішення місцевого господарського суду про залишення без розгляд позову Фонду державного майна України.
35.          До Верховного Суду надійшов відзив Фонду державного майна України, в якому Фонд заперечив проти її задоволення, зазначив, що обов`язковою умовою для прийняття судом рішення про залишення позовної заяви без розгляду є повторна неявка позивача в судове засідання без поважних причин. Зазначив також, що оскільки причини неявки представника Фонду державного майна України у судове засідання, призначене на 05.06.2023, не було визнано неповажними, то були відсутні підстави для ухвалення рішення про залишення позовної заяви без розгляду через повторне неприбуття позивача в судове засідання 21.08.2023.
36.          ДП "Конярство України" у відзиві також заперечувало проти доводів касаційної скарги ТОВ "Агрофірма Престиж" з підстав її необґрунтованості стверджувало, що у касаційній скарзі не зазначено конкретизацію змісту правовідносин, в яких відсутній висновок та не обґрунтовано необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норм права для правильного вирішення справи.
В. Касаційне провадження
37.          26.09.2024 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, а 27.09.2024 - постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Агрофірма Престиж" на постанову на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 (в частині перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 про залишення позову без розгляду зустрічної позовної заяви Міністерства економіки України) та об`єднав ці касаційні скарги в одне касаційне провадження.
38.          21.11.2024 Верховний Суд постановив ухвалу про зупинення касаційного провадження у цій справі до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №     904/2465/21.
39.          20.05.2025 Верховний Суд поновив касаційне провадження у цій справі та призначив справу до розгляду на 19.06.2025.
40.          Після поновлення касаційного провадження до Верховного Суду надійшли письмові пояснення учасників справи з урахуванням правових висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №     904/2465/21.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
41.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Щодо касаційної скарги ТОВ "Агрофірма Престиж"
42.          ТОВ "Агрофірма Престиж" оскаржує постанову апеляційного господарського суду в частині скасування рішення місцевого господарського суду про залишення позову Фонду державного майна України без розгляду.
43.          Підставою для залишення позову Фонду державного майна України стало те, що представник Фонду державного майна України, явку якого у судове засідання було визнано обов`язковою, свого представника в судове засідання вдруге не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
44.          Суд апеляційної інстанції з таким висновком не погодився. Зазначив, що 23.01.2023 ухвалою суду у цій справі, зокрема, замінено Міністерство економіки України на Фонд державного майна України, а суд першої інстанції в своєму рішенні вказав про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви саме Міністерства економіки України.
45.          Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції у рішенні не вказав, які саме пояснення та докази не надав Фонд державного майна України при новому розгляді справи, що позбавило суд можливості прийняти рішення без участі його представника в судовому засіданні.
46.          Крім того, апеляційний господарський суд також виходив з того, що залишаючи зустрічну позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції не врахував того факту, що направляючи справу № 910/11669/18 на новий розгляд до місцевого суду Верховний Суду у постанові від 08.06.2022 вказав, що під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, з`ясувати, зокрема, наявність у заінтересованої особи порушення її прав та охоронюваних законом інтересів оскаржуваним за зустрічним позовом правочином та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення відповідно до поданого первісного та зустрічного позовів у цій справі.
47.          Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна погодися з огляду на таке.
48.          До позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу (частина п`ята статті 49 ГПК України).
49.          За змістом частини четвертої статті 180 ГПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 162, 172, 173 цього Кодексу.
50.          У частині четвертій статті 202 ГПК України визначено, що у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
51.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у підготовче засідання чи у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
52.          У постанові від 18.11.2022 у справі № 905/458/21 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформувала висновок щодо застосування частини четвертої статті 202 та пункту 4 частини першої статі 226 ГПК України без установлення заборон чи обмежень судам у кожному конкретному випадку надавати оцінку діям сторін у справі та іншим обставинам і визначати подальші процесуальні дії, які суди повинні вчинити для розгляду кожної конкретної справи.
53.          У наведеній постанові наголошено на праві позивача самостійно визначати характер своєї участі в судовому засіданні, зокрема й через неявку до нього, повинне бути здійснене у належний, тобто визначений процесуальним законом спосіб: шляхом подання позивачем до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Лише, якщо позивач чітко висловив своє волевиявлення через клопотання про розгляд справи за його відсутності та за умови можливості розгляду справи за відсутності позивача в судовому засіданні, можливий судовий розгляд справи за відсутності позивача в судовому засіданні.
54.          Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, здійснюючи аналіз частини четвертої статті 202 та пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України, також виснувала, що виключенням для обов`язкового залишення позову без розгляду можуть вважатися обставини, якщо позивач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Тобто суд розглядає справу по суті за умов, якщо: позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. При цьому, суд може розглянути можливість вирішення спору за відсутності позивача (з`ясувати, чи не перешкоджає нез`явлення позивача вирішенню спору) лише якщо від позивача надійшло клопотання про такий розгляд (про розгляд справи за відсутності позивача).
55.          Положення цих норм не пов`язують можливість залишення позовної заяви без розгляду з необхідністю надання судом оцінки можливості вирішення спору за відсутності представника позивача, який не з`явився на виклик суду, не повідомив про причини неявки, був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду. Наведене, однак, не стосується випадків, коли позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Тобто оцінка можливості вирішення спору по суті за відсутності представника позивача має обов`язково надаватись судом у разі, якщо позивач не з`явився на виклик суду, однак звернувся із заявою про розгляд цієї справи за його відсутності.
56.          Передбачена цими нормами процесуального права така процесуальна дія суду як залишення позову без розгляду з підстави нез`явлення позивача у судове засідання та неповідомлення про причини своєї неявки не залежить від того, чи була визнана судом явка позивача в судове засідання обов`язковою.
57.          У цих нормах законодавець не застосував слова «може», «має право», «за власної ініціативи» та інші подібні у своєму значенні слова. Зазначені норми процесуального права не передбачають можливості інших варіантів дій суду, окрім залишення позовної заяви без розгляду. Формулювання «суд залишає позов без розгляду», що міститься у частині четвертій статті 202 ГПК України, та формулювання «суд залишає позов без розгляду», що міститься у пункті 4 частини першої статті 226 ГПК України, виражає імперативну вказівку суду (судді) щодо заборони продовження розгляду справи, щодо завершення судового провадження без винесення рішення. Верховний Суд зазначає про те, що повноваження суду залишити позов без розгляду, передбачені цими нормами процесуального права відносяться до імперативних.
58.          Отже, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду здійснила аналіз та надала характеристику за методом правового регулювання нормам, закріпленим у частині четвертій статті 202 та у пункті 4 частини першої статті 226 ГПК України, вказуючи на те, що вони є імперативними та у разі неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини його неявки та не надав суду заяви про розгляд справи за його відсутності, суд має імперативний процесуальний обов`язок залишити позов без розгляду.
59.          Як вбачається із матеріалів справи, розгляд справи здійснювався у порядку загального позовного провадження.
60.          17.04.2023 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначив справу до розгляду по суті на 05.06.2023; здійснив виклик у судове засідання учасників справи.
61.          Учасники справи у судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 21.08.2023 та ухвалою викликав у судове засідання учасників справи.
62.          У судове засідання представник Фонду державного майна України, явку якого у судове засідання було визнано обов`язковою, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи Фонд державного майна України був повідомлений належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для залишення зустрічної позовної заяви без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України.
63.          Посилання суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції у рішенні не вказав, які саме пояснення та докази не надав Фонд державного майна України при новому розгляді справи, що саме позбавило суд можливості прийняти рішення без участі його представника в судовому засіданні, є помилковими та такими, які суперечать наведеним вище правовим висновкам об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.11.2022 у справі №     905/458/21.
64.          При цьому помилкове зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення без розгляду позову Міністерства економіки України (замість Фонду державного майна України) не може бути підставою для скасування рішення у цій частині, оскільки у вступній, описовій та мотивувальній частинах рішення суду зазначалося саме про позов Фонду державного майна України, а описка суду у резолютивній частині може бути виправлена у порядку, визначеному у статті 243 ГПК України.
65.          Ураховуючи наведене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у частині скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 про залишення позову Фонду державного майна України без розгляду та у цій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити в силі.
Щодо касаційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури
66.          У касаційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури скаржник просить: скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі №     910/11669/18; прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Міністерства економіки України (правонаступник - Фонд державного майна України) та відмовити в позові ТОВ "Агрофірма Престиж".
67.          У цій справі первісний позов полягає у стягненні грошових коштів позикодавцем з позичальника у зв`язку із неповерненням отриманих коштів за договором позики.
68.          Так, згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
69.          Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
70.          Суди встановили, що за договором позики позикодавець ТОВ "ТБ "Новаагро", правонаступником якого є ТОВ "Агрофірма Престиж", перерахував позичальнику - та ДП "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод № 61" грошові кошти в сумі 322 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №     117807797 від 14.06.2016, № 117807849 від 22.06.2016, № 117807916 від 07.07.2016, № 144408695 від 15.07.2016, № 1139308980 від 20.07.2016.
71.          Відповідно до пункту 4.1 договору кінцева дата повернення позики в повному обсязі до 01.12.2016.
72.          Суди також встановили, що договір позики зі сторони позичальника було підписано керівником філії "Лимарівський кінний завод № 61" - Кудрею І. І. на підставі довіреності № 24 від 22.05.2015, про що було зазначено у преамбулі договору позики №     2/05ФП від 20.05.2016.
73.          Відповідач ДП "Конярство України", прокурор та третя особа проти позову заперечували з підстав відсутності у керівника необхідного обсягу повноважень. Зазначали про відсутність у матеріалах справи довіреності, на яку було посилання у договорі позики. Водночас учасниками справи не заперечувалося, що зазначена особа виконувала повноваження керівника філії ДП "Конярство України", заперечувався лише обсяг повноважень.
74.          Зазначені обставини стали підставою для звернення третьої особи - органу уповноваженого уповноважений управляти державним майном (наразі Фонд Державного майна України) з позовом про визнання такого правочину недійсним.
75.          Разом з тим, як зазначалося вище, позов Фонд Державного майна України було правомірно залишено судом першої інстанції без розгляду.
76.          Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
77.          За змістом частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
78.          Відповідно до законодавчого визначення правочином є насамперед вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
79.          Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.09.2023 у справі №910/23621/17, від 03.08.2023 у справі №904/7930/21, від 01.06.2022 у справі №912/642/20 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2025 у справі №     904/2465/21.
80.          За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
81.          Так, частинами першою - п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
82.          У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №     916/5073/15 та від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 сформульовано висновок про те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
83.          У пунктах 154-160 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17 вказано, що з огляду на приписи статей 92, 237- 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.
84.          Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, учасники справи не навели обставин, а суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які б свідчили про нікчемність спірного договору позики. Водночас аргументи, на які посилалися прокурор, відповідач за первісним позовом та третя особа свідчать про оспорюваність правочину.
85.          Ураховуючи закріплений статтею 204 ЦК України принцип презумпції правомірності правочину, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із дійсності договору позики та встановивши надання позики відповідачу за первісним позовом позики у сумі 322 000,00 грн (що не було спростовано учасниками справи), дійшли обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову.
86.          Суд першої інстанції також стягнув з відповідача за первісним позовом на користь позивача нараховані позивачем на суму основного боргу штраф, 3 % річних та інфляційні втрати (у повному обсязі). Натомість суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення штрафу і частково 3 % річних та інфляційних втрат.
87.          Водночас, враховуючи відсутність у касаційних скаргах доводів щодо правомірності висновків судів попередніх інстанцій, зокрема, правомірності скасування судом апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду щодо таких нарахувань, у касаційного суду немає правових підстав для втручання у відповідні частини оскаржуваних судових рішень.
88.          Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі заступник керівника Київської міської прокуратури вказав пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), оскільки вважає, що судами порушено норми процесуального права (статті 2, 7, 13, 86, 236, 237, 275, 316 ГПК України) щодо рівності всіх учасників судового процесу, змагальності сторін, всебічного та повного дослідження обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, надання оцінки всім аргументам, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
89.          Разом з тим такі доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, що не може бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
90.          Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
91.          Враховуючи викладене, касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури необхідно залишити без задоволення, касаційну скаргу ТОВ "Агрофірма Престиж" задовольнити, постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 - скасувати в частині скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 про залишення позову Фонду державного майна України без розгляду та у цій частині залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023, а в решті вказану постанову апеляційного господарського суду -залишити без змін.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення.
2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" задовольнити.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 скасувати в частині скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 про залишення позову Фонду державного майна України без розгляду та у цій частині залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 у справі №      910/11669/18.
4. У решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 у справі № 910/11669/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           В. Пєсков

Судді                                                                                                              В. Картере

                                                                                                              К. Огороднік