ОКРЕМА ДУМКА

29 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/10897/24 

судді Верховного Суду Студенця В.І.

Ухвалою Верховного Суду від 29.07.2025 у справі №910/10897/24 вирішено зазначену справу разом із касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 передати на розгляд судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Верховний Суд, передаючи справу на розгляд палати, виходив з необхідності відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі №910/5996/24, ухваленій судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, щодо віднесення зазначених спорів до господарської юрисдикції.

Ухвала мотивована тим, що категорії справ, де підставами позову є процедурні порушення, вчинені Мін`юстом при прийнятті оскаржуваних наказів, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади і розв`язанню підлягають питання, пов`язані з реєстрацією змін до відомостей про юридичну особу. 

З ухвалою Верховного Суду від 29.07.2025 у справі №910/10897/24, якою зазначену справу передано на розгляд судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не погоджуюсь, оскільки вважаю, що відсутні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі №910/5996/24.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЛП-Чайка" (далі -ТОВ "МЛП-Чайка") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі -  Мін`юст) про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту № 2619/5 від 04.09.2024 "Про задоволення скарг", яким були анульовані реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.08.2022 №     1003391070029005201 про зміну керівника ТОВ "МЛП-Чайка" та від 08.12.2022 №     1003391070032005201 про внесення відомостей щодо кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "МЛП-Чайка".

Позов обґрунтовано тим, що виданий Мін`юстом наказ № 2619/5 від 04.09.2024 "Про задоволення скарг" є незаконним та таким, що порушує законні права і інтереси ТОВ "МЛП-Чайка".

Компанія "Марсфілд Лімітед" подала позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору до Мін`юсту про визнання протиправним та скасування наказу № 2619/5 від 04.09.2024 "Про задоволення скарги".

Позов третьої особи із самостійними вимогами обґрунтовано тим, що Мін`юст, скасовуючи реєстраційні дії щодо зміни відомостей про керівника та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "МЛП-Чайка", порушив корпоративні права Компанії "Марсфілд Лімітед", як учасника ТОВ "МЛП-Чайка". Так, за його переконанням, відповідач вийшов за межі своїх повноважень, безпідставно задовольнив скарги ТУ БЕБ, оскільки станом на дату вчинення оскаржуваних останнім реєстраційних дій зміни до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", які зобов`язують реєстратора проводити перевірку наявності факту застосування санкцій відповідно до вимог Закону України "Про санкції", не були запроваджені; скарги ТУ БЕБ були подані до Мін`юсту неналежно оформленими та з порушенням строку, що є підставою для залишення їх без розгляду, також вони не містять обґрунтованих доводів про те, що керівники та бенефіціарні власники ТОВ "МЛП-Чайка" підпадають під дію санкційного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва      від 21.11.2024, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025, позов ТОВ "МЛП-Чайка" та Компанії "Марсфілд Лімітед" (Marsfield Limited) задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Мін`юсту № 2619/5 від 04.09.2024 "Про задоволення скарги".
Мін`юст подав до Верховного Суду через систему "Електронний суд" касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовів відмовити повністю. 

У касаційній скарзі відповідач підставами касаційного оскарження судових рішень визначив пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування випадку передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми частини третьої статті 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", і не врахував висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06.07.2018 у справі №     826/3442/17, від 30.03.2021 у справі №     400/1825/20, від 13.08.2020 у справі №     826/12992/17, від 08.12.2021 у справі №     420/3933/20, щодо обчислення 60-ти денного строку для звернення зі скаргою. 

Мін`юст також вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували приписи статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України в частині встановлення порушених прав третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору на стороні позивача Компанії "Марсфілд Лімітед" (Marsfield Limited), оскільки оскаржуваний наказ Мін`юсту жодним чином не впливав на корпоративні права та інтереси цієї юридичної особи, а відсутність порушеного права в свою чергу є самостійною підставою відмови у позові. Скаржник зазначив, що суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.07.2023 у справі № 910/12547/21, від 15.09.2022 у справі № 640/12435/19, від 06.02.2025 у справі № 910/15462/23, щодо встановлення наявності порушеного права третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник зазначав, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питань застосування абзацу 2 частини третьої статті 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань" та статті 1 Закону України "Про Бюро економічної безпеки України" у подібних правовідносинах, стосовно права Територіального об`єднання БЕБ у Київській області звертатися до Мін`юсту зі скаргою на реєстраційні дії з метою реалізації Закону України "Про санкції".

У касаційній скарзі відсутні доводи з приводу порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом положень частини першої статті 2, пункту 7 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 19 КАС України до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та / або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умови не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (нею) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Водночас спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним, Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (переважно майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З наведеного вбачається, що до адміністративної юрисдикції не належить розгляд справ, якщо у спірних відносинах вбачається спір про право.

Згідно з чиним нормативно-правовим регулюванням у сфері державної реєстрації Міністерство юстиції України та його територіальні органи здійснюють розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства у межах компетенції, визначеної Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

Процедура здійснення розгляду скарг Міністерством юстиції України визначена Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128 (далі - Порядок №1128).

За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Міністерство юстиції України чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом (пункт 14 Порядку №1128).

За змістом частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України таким способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з частиною першою статті 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.          

Отже, наказ Міністерства юстиції України може бути оскаржений до суду згідно з прямою вказівкою закону, і відповідати за таким позовом має саме міністерство (належний відповідач) - як орган влади, що прийняв відповідне рішення.

У частині тринадцятій статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Водночас чинне законодавство не визначає прямого обов`язку особи, яка подає позов щодо оскарження рішення Міністерства юстиції України, попередньо чи одночасно звертатися до суду з позовом до особи, за скаргою чи в інтересах якої був прийнятий відповідний наказ про скасування реєстраційної дії. Об`єднання в одній позовній заяві декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги, є правом позивача, а не його обов`язком.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 11.10.2021 у справі №910/5971/20, від 04.03.2025 у справі №910/5996/24, від 06.02.2025 у справі №910/15462/23, від 28.11.2024 у справі №910/14022/23, від 18.06.2024 у справі №910/6143/23, 01.05.2024 у справі №910/713/23.

У справі №910/5996/24 предметом спору було визнання незаконним і скасування наказу Мін`юсту, скасування реєстраційної дії і зобов`язання її поновити у ЄДР. Реєстраційна дія, вчинення якої оскаржувалося до Мін`юсту, здійснювалася щодо позивача - юридичної особи, а до Міністерства подавалася скарга Службою безпеки України з підстав недотримання приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації, вимог Закону України "Про санкції" та рішення РНБО 'Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)".

Верховний Суд з посиланням на вже сформовані правові позиції суду касаційної інстанції, зокрема у справах №910/5971/20, №910/838/20, №910/14022/23, висловив позицію про те, що такий спір у справі пов`язаний зі створенням, діяльністю та управлінням юридичною особою. При цьому зазначив, що цей спір, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, не мав публічно-правових відносин безпосередньо з позивачем. Прийняте відповідачем рішення про скасування реєстраційної дії щодо позивача ухвалене за скаргою іншої особи.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.08.2018 у справі № 805/4505/16-а, від 13.11.2019 у справі № 826/2778/16 зазначала, що якщо звернення особи до суду за своєю суттю спрямоване на захист корпоративних прав та/або пов`язане із створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, то спір у справі є приватно-правовим та вирішується господарськими судами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.02.2019 у справі №826/14180/17 зазначила: "… оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, здійснено державним реєстратором державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням чи порушенням вимог законодавства".

При цьому Велика Палата Верховного Суду, визначаючи характер спору як приватноправовий, орієнтувалася на суть спору, а не на визначений позивачем суб`єктний склад учасників справи, вважала, що такий спір виникає саме між юридичними та фізичними особами, одна із яких має зареєстроване право, а інша його оспорює. 

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30.04.2025 у справі №910/15745/23, повертаючи справу на розгляд відповідній колегії Касаційного господарського суду, підтримала попередні власні висновки та зазначила, що якщо позовні вимоги спрямовані на поновлення порушеного цивільного права позивачів, спірні правовідносини виникли на підставі вчинення нотаріусами цивільно-правових договорів, то цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судом за правилами господарського судочинства.

У справі, що переглядається, як позивач, так і третя особа з самостійними вимогами, звертаючись із позовом до суду про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України, позовні вимоги обґрунтовували порушенням цивільного права, втручанням у внутрішні справи товариства, порушенням корпоративних прав третьої особи як учасника позивача. До того ж спірні реєстраційні дії були вчинені на підставі цивільно-правових договорів.

З огляду на викладене, за моїм переконанням, спір у справі не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, не мав публічно-правових відносин безпосередньо з позивачем та третьою особою з самостійними вимогами. Прийняте відповідачем рішення про скасування реєстраційних дій ухвалене за скаргою іншою особи.

З урахуванням зазначеного, вважаю, що були відсутні підстави для передачі справи  на розгляд судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Суддя                                                                                                          В. Студенець