ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/686/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець   О.   А. - головуючий, Баранець   О.   М., Мамалуй   О.   О.,
за участю секретаря судового засідання - Грабовського   Д.   А.
та представників:
позивача - Жегулін Ю. М.
відповідача 1 - не з`явився
відповідача 2 - Усачук О. І.
відповідача 3 - Филик А. І.
відповідача 4 - Шило Є. П.
відповідача 5 - Гук О. О.
відповідача 6 - Беляєв С. А.
третьої особи 1 - не з`явився
третьої особи 2 - Кузьменко Ю. С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги  ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 (головуючий - Ткаченко Б. О., судді Сулім В. В., Гаврилюк О. М.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 (суддя - Турчин  С.О.)
у справі №   910/686/20
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_1 , 5) ОСОБА_5 , 6) ОСОБА_6 
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1) Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ЄВРОБАНК", 2) Національний банк України
про відшкодування шкоди 8 861 209,55 грн

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (відповідач 1), ОСОБА_3 (відповідач 2), ОСОБА_7 (відповідач 3), ОСОБА_1 (відповідач 4), ОСОБА_5 (відповідач 5), ОСОБА_6 (відповідач 6) про стягнення солідарно заподіяної шкоди у сумі 8   861   209,55 грн.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства КБ "ЄВРОБАНК" встановлено недостатність його майна для покриття вимог кредиторів, що спричинено рішенням кредитного комітету (до якого входили відповідачі) щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на значну суму без будь-якого забезпечення. В результаті чого банку було завдано збитків у сумі 8   861   209,55 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заподіяну ПAT КБ "ЄВРОБАНК" шкоду в розмірі 5   339   092,79 грн на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В іншій частині позову відмовлено.
4.          Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, мотивовано наявністю у діях відповідачів складу цивільного правопорушення, у зв`язку з чим, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідачів відповідальності за завдану Банку та його кредиторам шкоду внаслідок прийнятого відповідачами рішення.
5.          Водночас місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що необґрунтованим є нарахування процентів у сумі 3   522   116,76 грн на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) після закінчення строку кредитування, тобто після 15.08.2016. При цьому, грошових вимог, які б були обґрунтовані частиною другою статті 625 ЦК України, Фондом не заявлялися.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів
6.           ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
7.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18, від 25.07.2022 у справі №   922/2860/18, від 07.09.2022 у справі №   904/3867/21, від 27.09.2022 у справі №   904/2864/21, від 25.07.2023 у справі №   910/13325/21 та від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21.
8.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме:
-          щодо можливості чи неможливості Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ліквідації банку звертатися з позовом про стягнення не в інтересах банку, а в своїх власних інтересах;
-          щодо можливості чи неможливості притягнення до відповідальності керівників банку за здійснення ризикових операцій, якщо такі операції були здійснені до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності пов`язаних із банком осіб" №   218-VIII;
-          щодо можливості чи неможливості включення до складу збитків, завданих керівниками банку, процентів нарахованих за користування позичальниками кредитними коштами;
-          щодо початку обчислення перебігу позовної давності у справах з позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
9.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
10.          Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.
11.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №   910/7511/20, від 18.03.2024 у справі №   910/12955/20, від 08.11.2023 у справі №   916/1489/22, від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 та від 05.02.2024 у справі №   910/4149/21.

Позиція інших учасників справи
12.          Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заперечив проти доводів скаржника та просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
13.           ОСОБА_4 подала відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому підтримала доводи касаційної скарги ОСОБА_1 та заперечила проти доводів касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
14.          Національний банк України подав відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому підтримав доводи касаційної скарги Фонду та заперечив проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 
15.           ОСОБА_5 подав відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому підтримав доводи касаційної скарги ОСОБА_1 та заперечив проти доводів касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
16.           ОСОБА_6 подав відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому підтримав доводи касаційної скарги ОСОБА_1 та заперечив проти доводів касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
17.          Однак Верховний Суд зазначає, що поданий відповідачем 6 відзив на касаційну скаргу не може бути прийнятий до розгляду виходячи із наступного.
18.          Частиною першою статті 295 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
19.          Верховний Суд ухвалами від 20.03.2025 і від 03.04.2025 встановив учасникам справи строк для подання відзивів на касаційні скарги до 25.04.2025. Проте відзив на касаційну скаргу надійшов через систему "Електронний суд" 29.04.2025, тобто поза межами зазначеного строку. Одночасно заявник просить поновити строк для подання відзиву.
20.          Відповідно до статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
21.          Частиною першою статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
22.          Отже, пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли Господарським процесуальним кодексом України встановлено неможливість такого поновлення.
23.          Відповідно до частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
24.          Зі змісту наведеної норми випливає, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Разом з тим на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена. Такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16 (пункт 23).
25.          Верховний Суд зазначає, що заява про поновлення строку на подання відзиву не підлягає задоволенню, адже в силу приписів частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
26.          Згідно зі статтею 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (частина перша). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга).
27.          З огляду на наведене, враховуючи положення статей 118, 119 ГПК України, заява відповідача про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу та сам відзив залишаються Судом без розгляду
28.          Інші учасники не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Розгляд заяв і клопотань
29.          18.04.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 і постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, яка мотивована тим, що до закінчення розгляду касаційної скарги останнього, оскаржувані судові рішення можуть бути виконаними в примусовому порядку.
30.          Також 18.04.2025 від ОСОБА_5 надійшла заява про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 і постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, яка мотивована тим, що після ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови, позивачу були видані накази про примусове виконання рішення у справі, що підтверджує вчинення позивачем процесуальних дій щодо виконання рішення суду першої інстанції, відтак до закінчення розгляду касаційної скарги, оскаржувані судові рішення можуть бути виконаними в примусовому порядку.
31.          30.04.2025 від ОСОБА_6 надійшла заява про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 і постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, яка мотивована тим, що після ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови, позивачу були видані накази про примусове виконання рішення у справі, що підтверджує вчинення позивачем процесуальних дій щодо виконання рішення суду першої інстанції, відтак до закінчення розгляду касаційної скарги, оскаржувані судові рішення можуть бути виконаними в примусовому порядку.
32.          Розглянувши подані заяви Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.
33.          Повноваження суду стосовно зупинення виконання судового рішення унормовано частиною першою статті 332 ГПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
34.          Однак необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.
35.          Заява про зупинення виконання судових рішень повинна містити не лише посилання на правові норми, що надають суду можливість здійснити таку процесуальну дію, а й бути обґрунтованою посиланням на конкретні обставини (утруднення повторного розгляду справи, перешкоди у здійсненні повороту виконання, запобігання порушенню прав осіб, які брали/не брали участі у розгляді справи, але рішенням суду вирішено питання про їх права та обов`язки) та наявністю доказів в підтвердження таких обставин (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 28.10.2019 у справі №   904/94/19).
36.          Сама по собі незгода учасника судового процесу із мотивами ухваленого у справі судового рішення не є достатньою підставою для зупинення його виконання або дії, оскільки правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права суд касаційної інстанції перевіряє, переглядаючи по суті у касаційному порядку судове рішення.
37.          Суд має право зупинити виконання (дію) судових рішень, зокрема, якщо кінцеве рішення невідворотне та його негайне виконання може завдати значної шкоди. При цьому сторона, проти якої ухвалено судове рішення у справі, має обґрунтувати свою заяву/клопотання належним чином і навести обґрунтування його вимог та довести, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судових рішень або зупинення їх дії у разі, якщо вони будуть скасовані.
38.          Слід зазначити, що видання наказів про примусове виконання судового рішення та/або проведення виконавчих дій та стягнення присуджених до стягнення грошових коштів за рішенням суду не є безумовною підставою для зупинення судом касаційної інстанції виконання оскаржуваного судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання (стаття 129-1 Конституції України, стаття 326 ГПК України).
39.          При цьому у разі зміни або скасування судового рішення після його виконання статтею 333 ГПК України унормовано вирішення питання про поворот виконання рішення, постанови.
40.          Так, враховуючи положення статті 129 Конституції України, якою визначено одну із засад судочинства - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, приписи статті 332 ГПК України, а також те, що зупинення виконання рішення є правом суду касаційної інстанції, а не обов`язком, надавши оцінку доводам заявників викладеним у зазначених заявах, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи наведені заявниками не є обґрунтованими та не підтвердженні відповідними доказами, що свідчить про відсутність підстав для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
41.          18.06.2025 від ОСОБА_5 надійшла заява про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка мотивована тим, що зі змісту касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виникає питання з приводу можливості застосування позивачем кредитних правовідносин (нарахування відсотків за користування кредитом відповідно до статті 1018 ЦК України та умов кредитного договору) за позовом про стягнення збитків, як за деліктними правовідносинами, що склались між ПАТ КБ "Євробанк" та відповідачами - пов`язаними особами. Так на думку заявника, заявлені Фондом до стягнення відсотки за користування кредитом не можуть бути включені до складу збитків, які завдані Банку і його кредиторам, рішенням відповідачів про надання кредиту. З огляду на наведене відповідач 5 вважає, що наразі існує необхідність відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 та наданні Великою Палатою Верховного Суду висновку щодо можливості застосування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб кредитних правовідносин (нарахування відсотків за користування кредитів відповідно до ст.1048 ЦК України та умов Кредитного договору) за позовом про стягнення збитків з пов`язаних осіб, як за деліктними правовідносинами.
42.          Так, стосовно поданої відповідачем 5 заяви про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів зазначає таке.
43.          Відповідно до частини четвертої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
44.          Верховний Суд звертає увагу на те, що зміст частини четвертої статті 302 ГПК України вказує на те, що має існувати необхідність відступу, яка виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, до того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини.
45.          Також обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.
46.          З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці ЄСПЛ.
47.          У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom), заява №   27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
48.          Єдність судової практики відіграє важливу роль у забезпеченні однакового правозастосування, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності вирішення спірних ситуацій для учасників справи.
49.          Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
50.          Отже, необхідність відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
51.          Разом з цим, відповідач 5 у заяві не вказує у чому полягає практична неефективність висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.04.2023 у справі №   910/4518/16, їх неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, застарілість унаслідок зміни суспільного контексту чи розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання тощо. Фактично у поданій заяві, заявник лише окреслює свою позицію щодо існуючого спору, що виник у цій справі і не наводить вагомих аргументів для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
52.          30.07.2012 Кредитним комітетом ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", до складу якого входили відповідачі у справі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) було прийнято рішення (голосували всі "за"), оформлене протоколом Кредитного комітету від 30.07.2012, про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на суму 20   000   000,00 грн на 12 місяців, по 01.08.2013.
53.          10.01.2013, 01.08.2013, 10.03.2016, 08.04.2016 Кредитним комітетом погоджувалися внесення змін в кредитний договір, зокрема щодо продовження строку кредиту, зміни графіка зменшення ліміту кредитної лінії.
54.          31.07.2012 між ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (кредитодавцем) та ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" (позичальником) укладений договір кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ, відповідно до умов якого кредитодавець відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію; ліміт кредитної лінії становить 20   000   000,00 грн; строк дії кредитної лінії - 01.08.2013; за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в розмірі 20% річних.
55.          Пунктом 6.1 Договору сторонами погоджено, що нарахування процентів здійснюється у валюті кредиту щомісячно в передостанній або останній день поточного місяця за період з першого календарного дня поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно, а в останній місяць - враховуючи передостанній день до дня повернення заборгованості за кредитом в повній мірі.
56.          У подальшому, до договору кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 вносилися зміни згідно із Договорами про внесення змін №   1 від 10.01.2013, №   2 від 01.08.2013, №   3 від 04.08.2014, №   4 від 11.08.2015, №   5 від 10.03.2016, №   6 від 10.03.2016, №   7 від 08.04.2016.
57.          Договором про внесення змін №   7 від 08.04.2016 сторонами встановлено, що строк дії кредитної лінії закінчується 15 серпня 2016 року.
58.          17.06.2016 Національний банк України прийняв рішення №   73-рш "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ЄВРОБАНК" до категорії неплатоспроможних".
59.          17.06.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення за №   1041 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".
60.          Рішенням від 16.08.2016 №   215-рш Правління Національного банку України вирішило відкликати банківську ліцензію та ліквідацію ПАТ КБ "ЄВРОБАНК".
61.          16.08.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №   1523 "Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку".
62.          Згідно із зазначеним рішенням Фонду гарантування, в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" запроваджено процедуру ліквідації строком на два роки з 17.08.2016 по 16.08.2018 включно.
63.          Рішеннями виконавчої дирекції Фонду №   2054 від 23.07.2018, №   1185 від 16.08.2019 було продовжено строк ліквідаційної процедури та повноважень уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" до 16.08.2020 включно.
64.          Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.11.2016 №   2546 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", який складає 598   199   806,08 грн (зі змінами внесеними рішенням №   2863 від 07.11.2019).
65.          Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.01.2017 №   163 було затверджено акт формування ліквідаційної маси ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", згідно із яким станом на 01.11.2016 (з врахуванням змін, внесених на підставі рішення №   1740 від 11.07.2019) балансова вартість ліквідаційної маси Банку становить 999   783   047,96 грн та ринкова вартість - 260   407   411,01 грн. Оціночна вартість майна банку, що є предметом застави становить 1   194   020,96 грн.
66.          22.07.2019 під час ліквідаційної процедури ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" було проведено відкриті торги (аукціон) з продажу активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" по лоту №, до складу якого ввійшли права вимоги за кредитним договором №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012. За результатами проведення електронних торгів по лоту №оголошено переможцем торгів Товариство з обмеженою відповідальністю "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП".
67.          19.09.2019 між ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" укладений договір про відступлення права вимоги №   010/ЮЛ-2019.
68.          Згідно із випискою по особовому рахунку за 09.09.2019 оплата за права вимоги за кредитним договором №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 по лоту №у сумі 57   556,40 грн зарахована в рахунок заборгованості по кредитному договору; заборгованість за кредитним договором №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 в сумі 8   861   209,55 грн списана у збиток.
69.          Також згідно із довідкою Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку від 23.12.2019 №   06/1096 за наслідками проведених торгів та розподілення коштів, що надійшли від реалізації банків, на рахунок погашення кредиту ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" надійшло 57   556,40 грн, а решта заборгованості списано у збиток в сумі 8   861   209,55 грн.
70.          Сума збитків завданих Банку внаслідок збиткової операції з кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" розрахована позивачем наступним чином: 8   918   765,95 грн сума неповерненого кредиту та несплачених відсотків - 57   556,40 грн надходжень від продажу = 8   861   209,55 грн збитки.

Позиція Верховного Суду
71.          Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах та відзивах, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
72.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 
73.          Скаржником постанова суду апеляційної інстанції і рішення суду першої інстанцій у справі, яка переглядається оскаржуються в частині висновків щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.
74.          Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
75.          Так самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
76.          Посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник, зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, наведених у пункті 7 цієї постанови.
77.          Проаналізувавши доводи касаційної скарги у цій частині, Верховний Суд зазначає таке.
78.          Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
79.          Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
80.          Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
81.          За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
82.          Важливим елементом доказування наявності повного складу правопорушення є причинно-наслідковий зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, який полягає у тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Тобто слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
83.          Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
84.          За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України).
85.          Отже при поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди, на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
86.          Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
87.          Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18.
88.          У частині першій статті 614 ЦК України зазначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
89.          Таким чином, виною є невжиття особою всіх належних від неї заходів для запобігання заподіянню шкоди ("поведінкова концепція вини").
90.          Умисел як форма вини включає елемент усвідомлення та наміру. Дії особи вважаються такими, що вчинені з умислом, якщо вона усвідомлювала протиправність своєї поведінки та бажала або свідомо допускала настання шкоди (збитків).
91.          Вина у формі необережності має місце за відсутності в особи наміру завдати шкоди. При необережності особа не передбачала можливості настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити або легковажно (безпідставно) сподівалася на їх відвернення.
92.          Отже, спростування вини (у тому числі з підстав вини самого позивача у заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у спорі про відшкодування шкоди.
93.          Спір у справі, яка розглядається, стосується наявності / відсутності правових підстав для покладення на відповідачів в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обов`язку з відшкодування завданої Банку шкоди, за наслідками прийняття ними, як членами Кредитного комітету Банку, рішення щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", яке, за твердженнями Фонду, було збитковим.
94.          Так, за змістом частини  першої статті 14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
95.          Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
96.          Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
97.          У відповідності до частини третьої статті 13, частини першої статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
98.          Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 ГПК України).
99.          Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 ГПК України).
100.          Враховуючи зазначені правила доказування у господарському процесі, у правовідносинах з відшкодування шкоди позивач має довести неправомірність рішень, дій / бездіяльності відповідачів, у чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.
101.          Відповідачі у межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також, у свою чергу, навести обставини й доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності.
102.          Аналіз норм Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема глави 7 цього Закону, дозволяє зробити висновок, що доказами виконання свого обов`язку вживати своєчасні заходи для запобігання настанню неплатоспроможності банку можуть бути дані, які підтверджують обставини, що власники істотної участі, керівник, члени ради, члени виконавчого органу, посадові особи іншого органу управління вжили заходів для запобігання ризиковій діяльності; для недопущення в діяльності банку ознак, наявність яких є підставою для висновку НБУ про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема, через вплив на управління чи діяльність юридичної особи (у тому числі шляхом ухвалення рішень про винесення на розгляд загальних зборів учасників банку питання ризикової діяльності); відновлення платоспроможності банку; встановлення осіб, відповідальних за ризикову діяльність тощо.
103.          Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, від 25.07.2022 у справі №922/2860/18, від 07.09.2022 у справі №904/3867/21, від 27.09.2022 у справі №904/3864/21, від 25.07.2023 у справі №910/13325/21, від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 (на які посилається скаржник у касаційній скарзі) предметом доказування у цій справі та обставинами, які складають предмет дослідження судом, є:
1) персональний склад органів управління банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання/призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з банком особи;
2) факт ухвалення рішення органом управління банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;
3) факт вчинення банком сумнівного правочину (укладення договору);
4) факт виконання банком сумнівного правочину (перерахування/отримання коштів, передання/отримання майна чи майнових прав);
5) факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики банку, відсутність в банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам банку тощо);
6) збитки банку від конкретного правочину (балансова вартість активу на дату початку виведення банку з ринку, розмір грошових коштів, фактично стягнутих за рішенням суду (у разі звернення до суду) та включених до ліквідаційної маси, оціночна вартість активу, визначена незалежним оцінювачем у процедурі ліквідації, вартість продажу такого активу в процесі ліквідації банку) та їх причини;
7) розмір недостатності майна банку для розрахунків з кредиторами.
104.          Зважаючи на викладене, вирішуючи питання щодо належності відповідачів до кола осіб, які передбачені частиною п`ятою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", враховуючи доводи касаційної скарги стосовно порушення судами попередніх інстанцій положень вказаної статті Закону, Верховний Суд зазначає таке.
105.          Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач посилається на положення частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній станом на момент звернення з позовом до суду.
106.          Так, приписи статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" за своєю правовою природою містять як норми матеріального, так і норми процесуального права. Висновки щодо застосування яких містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18, від 28.10.2021 у справі №   910/9851/2, а також викладені у постанові палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі).
107.          До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави такої відповідальності та її розмір. Тоді як до процесуальних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.
108.          Порядок дій позивача як ліквідатора Банку, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування шкоди до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання до суду є процесуальною, процедурною нормою.
109.          Відповідно, до правовідносин, у яких бере участь Фонд як ліквідатор неплатоспроможного Банку (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду) мають застосовуватись редакції ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.58 Закону "Про банки та банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.
110.          Відповідно стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та стаття 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" у частинах, які визначають порядок здійснення процедурних питань, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на час подання Фондом позову, тобто станом на січень 2020 року, про що обґрунтовано зазначили суди попередніх інстанцій.
111.          Водночас, норми статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі (статті 58 Конституції України).
112.          Приписи статті 58 Конституції України передбачають, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття цими законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз. 2, 4 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп/1997).
113.          Відтак, при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватися тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин.
114.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що в цій справі спірні правовідносини (рішення кредитного комітету щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС") виникли у липні 2012 року. Відповідно стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та стаття 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" у частинах, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави та розмір відповідальності, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на 2012 рік. 
115.          Верховний Суд погоджується із таким висновком та зазначає, що він ґрунтується на приписах чинного законодавства.
116.          Так, відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції станом прийняття рішення у липні 2012 року) Фонд має право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів.
117.          Частиною п`ятою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції станом на час подання позову у січні 2020 року) встановлено, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду.
118.          Редакція цієї норми, чинна станом на дату подання позову у цій справі, містила більш широке коло осіб, до яких Банк може звернутися з вимогою - не лише до власників істотної участі, контролерів та керівників Банку, а й до будь-яких пов`язаних осіб.
119.          Також редакція цієї норми, чинна станом на дату подання позову у цій справі, передбачала недостатність майна банку для розрахунків з кредиторами як обов`язкову умову, за наявності якої Фонд мав право звернутися з позовом.
120.          Відповідно до пункту 6.2. частини першої статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній з 12.08.2015 по 22.05.2020) недостатність майна банку - перевищення розміру зобов`язань банку відповідно до реєстру акцептованих вимог кредиторів над оціночною вартістю ліквідаційної маси банку, за винятком майна банку, що є предметом застави та використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя.
121.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.11.2016 №   2546 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", який складає 598   199   806,08 грн (зі змінами внесеними рішенням №   2863 від 07.11.2019).
122.          Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.01.2017 №   163 було затверджено акт формування ліквідаційної маси ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", згідно із яким, станом на 01.11.2016 (з врахуванням змін, внесених на підставі рішення №   1740 від 11.07.2019), балансова вартість ліквідаційної маси Банку становить 999   783   047,96 грн та ринкова вартість - 260   407   411,01 грн. Оціночна вартість майна банку, що є предметом застави становить 1   194   020,96 грн.
123.          Отже, недостатність майна ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", про що зазначає позивач у позові, для покриття вимог кредиторів банку становить 338   986   416,03 грн (598   199   806,08 грн - (260   407   411,01 грн - 1   194   020,96 грн)).
124.          Питання відповідальності банку за своїми зобов`язаннями урегульовані також статтею 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність".
125.          Відповідно до частин четвертої - шостої статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, що була чинна станом на липень 2012 року, до внесення змін до цієї норми згідно із Законом України №   218-VIII від 02.03.2015, що набрав чинності 08.03.2015) власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.
Власники істотної участі, керівники банку (крім керівників відокремлених підрозділів банку) за фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності банку несуть відповідальність.
На власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.
126.          Частина перша статті 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній станом на час прийняття відповідачами рішення у липні 2012 року) до керівників банку відносить голову, його заступників та членів ради банку, голову, його заступників та членів правління (ради директорів), головного бухгалтера, його заступника, керівників відокремлених підрозділів банку.
127.          Згідно зі статтею 37 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній станом на час прийняття відповідачами рішення у липні 2012 року) органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку, органом контролю банку є ревізійна комісія та внутрішній аудит банку.
128.          За змістом статті 40 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній станом на час прийняття відповідачами рішення у липні 2012 року) правління банку здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності банку; правління несе відповідальність за ефективність його роботи згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів учасників і спостережної ради банку. У межах своєї компетенції правління (рада директорів) діє від імені банку, підзвітне загальним зборам учасників та спостережній раді банку. Правління (рада директорів) банку діє на підставі положення, що затверджується загальними зборами учасників чи спостережною радою банку. Голова правління (ради директорів) банку керує роботою виконавчого органу та має право представляти банк без доручення.
129.          Стаття 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на 2012 рік) передбачає, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані:
1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків;
2) приймати рішення в межах наданих повноважень;
3) не використовувати службове становище у власних інтересах;
4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.
130.          Так, суди попередніх інстанцій встановили, що 30.07.2012 Кредитним комітетом ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", до складу якого входили відповідачі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 (змінено прізвище на ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) було прийнято рішення, оформлене протоколом Кредитного комітету від 30.07.2012, про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на суму 20   000   000,00 грн на 12 місяців, по 01.08.2023. При прийнятті рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" всі члени Кредитного комітету голосували "за".
131.          Також попередніми судовими інстанціями встановлено, що на підтвердження персонального складу Кредитного комітету, статусу керівника Банку до матеріалів справи позивачем надано копії протоколів засідання Спостережної ради Банку за період з 2009 року по 2013 рік, протоколи кредитного комітету за квітень - серпень 2012 року. Також підтвердження статусу посадової особи є долучені позивачем до матеріалів справи копії наказів про призначення та звільнення відповідачів, відповідно до яких.
-           ОСОБА_2 : з 10.04.2006 заступник Голови Правління (Наказ Банку №   27-ВК від 10.04.2006), з 10.08.2009 член Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   10 від 10.08.2009), з 30.06.2011 - Голова Кредитного комітету Банку (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   15/2 від 30.06.2011), 11.07.2016 звільнений у зв`язку зі скороченням штату (Наказ Банку №   284-ОС від 11.07.2016);
-           ОСОБА_3 : з 01.07.2009 - заступник Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   6 від 01.07.2009), з 10.08.2009 - заступник голови Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   10 від 10.08.2009), 11.02.2011 - звільнений з посади Заступника Голови Правління Банку за згодою сторін (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   5 від 11.02.2011), 01.11.2011 - ОСОБА_3 призначено на посаду Першого заступника Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   32 від 01.11.2011, з 03.04.2012 - в.о. Голови Правління, з 04.04.2012 - включений до складу Кредитного комітету Банку (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   9 від 03.04.2012), 04.07.2016 - звільнений за згодою сторін (Наказ Банку №   260-ОС від 04.07.2016);
-           ОСОБА_7 (змінено прізвище на ОСОБА_4 ): 09.11.2009 - Начальник відділу кредитних та інвестиційних ризиків (Наказ Банку №   131-ОС від 09.11.2009), в 2012 році обіймала посаду Начальника управління кредитних та інвестиційних ризиків дирекції ризик-менеджменту, 08.11.2012 звільнена за власним бажанням (Наказ Банку №   233-ОС від 05.11.2012). У матеріалах справи відсутній Протокол засідання Спостережної ради Банку щодо введення ОСОБА_7 до складу Кредитного комітету, однак, згідно із наявними у матеріалах справи протоколами Кредитного комітету ОСОБА_7 станом на час прийняття спірного рішення була членом Кредитного комітету, чого не заперечує сам відповідач-3;
-           ОСОБА_1 : з 21.09.2009 - заступник Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   12 від 21.09.2009), 23.09.2009 - заступник Голови Кредитного комітету, член Кредитного Комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   13 від 23.09.2009), 09.03.2011 - переведений на посаду Радника Голови правління адміністративно-управлінського апарату (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   6 від 01.03.2009), 06.12.2013 - введений до складу Правління на посаду заступника Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   23 від 06.12.2013), 06.07.2016 - звільнений у зв`язку зі скороченням (Наказ Банку №   270-ОС від 05.07.2016 року);
-           ОСОБА_5 - Начальник юридичного управління, з 13.02.2012 член Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   4 від 13.02.2012), 24.07.2013 - звільнений за власним бажанням, відкликаний зі складу Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   13 від 24.07.2013). 26.08.2014 - прийнятий на роботу за сумісництвом в адміністративно-управлінський апарат на посаду радника Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   32 від 01.11.2011), 17.06.2016 - звільнений у зв`язку зі скороченням (Наказ Банку №   215-ОС від 16.06.2016);
-           ОСОБА_6 : 04.01.2011 - Директор департаменту корпоративного кредитування (Наказ Банку №   1-ОС від 04.01.2011), з 31.01.2011 - член Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   2 від 31.01.2011), 02.09.2013 - відкликаний зі складу Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №   13 від 24.07.2013).
132.          З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, з яким погоджується і Верховний Суд, що у розумінні наведених норм законодавства, на момент прийняття рішення у 2012 році, відповідачі діяли як керівники банку та посадові особи банку.
133.          Відповідно до пункту 15 частини першої статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції, що діяла у 2012 році) посадовими особами органів акціонерного товариства є фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Такі посадові особи можуть притягатися до відповідальності перед товариством на підставі статті 63 Закону України "Про акціонерні товариства".
134.          Так, у постанові від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18 Верховний Суд, враховуючи норми Закону України "Про акціонерні товариства" зазначив, що члени кредитного комітету, які не входили до складу зазначених вище органів, є посадовими особами акціонерного товариства, якщо утворення кредитного комітету передбачено статутом банку.
135.          Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до п.10.1 Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції від 04.04.2012) органами управління Банку є: Загальні збори акціонерів; Спостережна Рада Банку; Правління Банку.
136.          Пунктом 10.2 Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції від 04.04.2012) передбачено, що органами контролю Банку є: Ревізійна комісія Банку та Служба внутрішнього аудиту Банку.
137.          Згідно із п.13.8. Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції від 04.04.2012) для вирішення особливо важливих питань фінансової та господарської діяльності Банку Правління може створювати тимчасові чи постійні діючі органи (комітети, комісії) з числа найкомпетентніших працівників Банку та покладати на них повноваження, що визначені внутрішніми положеннями Банку.
138.          Звідси суди попередніх інстанцій установили, що положеннями Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" в редакції, чинній на час прийняття відповідачами рішення у 2012 році, утворення кредитного комітету як органу управління Банком не передбачалося. Однак, Статутом Банку передбачено, що Правління може створювати кредитний комітет банку для вирішення особливо важливих питань фінансової та господарської діяльності банку.
139.          Стаття 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на 2012 рік) містить вимоги щодо управління ризиками банку. Банк створює постійно діючий структурний підрозділ з питань аналізу та управління ризиками, що має відповідати за встановлення лімітів щодо окремих операцій, лімітів ризиків контрпартнерів, країн контрпартнерів, структури балансу відповідно до рішень правління (ради директорів) з питань політики щодо ризикованості та прибутковості діяльності банку.
Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема:
- кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення;
- комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають;
- тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.
140.          Разом з цим, суди встановили, що відповідно до Положення про Кредитний комітет ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції, затвердженій рішенням Правління від 03.04.2012) Кредитний комітет Банку - колегіальний орган, створений для управління кредитною та інвестиційною діяльністю Банку, що має право прийняття самостійних рішень у межах своїх повноважень та компетенції.
141.          Персональний склад Кредитного комітету повинен бути не меншим ніж п`ять осіб - членів Кредитного комітету - з правом одного голосу у кожного, серед яких Голова Кредитного комітету, Заступник Голови Кредитного комітету, представник структурного підрозділу, що відповідає за кредитні та інвестиційні ризики, представник структурного підрозділу, що відповідає за питання безпеки та представник структурного підрозділу, що відповідає за юридичні питання (п.2.2. Положення про Кредитний комітет).
142.          Член Кредитного комітету - представник структурного підрозділу, що відповідає за кредиті інвестиційні ризики має право "вето" - право в односторонньому порядку відхилити питання, що було винесене на розгляд Кредитного комітету, та може голосувати лише "за" накладати "вето" (п.2.7. Положення про Кредитний комітет).
143.          Рішення Кредитного комітету, прийняте із додержанням вимог п. 2.7 та 2.8 даного Положення, вступає в силу з моменту його прийняття та підписання членами Кредитного комітету протоколу. Для структурних підрозділів Банку рішення Кредитного комітету є рішенням прямої дії, тобто воно є обов`язковими для виконання та підставою для здійснення необхідних для його реалізації дій (п.4.1., 4.2. Положення про Кредитний комітет).
144.          Відповідно до п.5.1. - 5.14 Положення про Кредитний комітет функціями Кредитного комітету є:
- розгляд та подання на затвердження Спостережній Раді пропозицій щодо кредитної політики Банку;
- затвердження процедур, що регламентують кредитну діяльність Банку;
- затвердження нових кредитних продуктів (у вигляді паспорту продукту або аналогічного внутрішнього документу з описом банківського продукту);
- затвердження кредитних заявок на здійснення операцій, що містять кредитний ризик, з позичальниками - юридичними та фізичними особами (у т.ч. схвалення розбіжностей умов кредитних заявок та вимог внутрішніх документів Банку щодо кредитування);
- прийняття рішень по операціях з цінними паперами таких, як придбання цінних паперів до одного з портфелів Банку, їх реалізація або переведення з одного портфеля до іншого, авалювання векселів та проведення операцій репо;
- затвердження змін до прийнятих раніше рішень щодо умов здійснення операцій, що містять кредитний ризик;
- прийняття рішень про встановлення лімітів на банки-контрагенти за міжбанківськими операціями;
- прийняття рішень щодо співпраці Банку із страховими компаніями (у т.ч. встановлення лімітів страхової відповідальності, за необхідності);
- затвердження категорій ризику активних операцій та розрахунку резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями Банку;
- розгляд та подання на затвердження Правлінню Банку пропозицій щодо визнання заборгованості за активними операціями безнадійною та списання безнадійних активів за рахунок резервів;
- розробка та затвердження заходів по роботі з проблемними активами;
- встановлення (за необхідності) загальних лімітів щодо окремих кредитних продуктів, загальних обсягів окремих видів забезпечення, інших обмежень кредитного портфелю Банку;
- затвердження внутрішніх лімітів, нормативів і обмежень, пов`язаних із здійсненням кредитно-інвестиційної діяльності Банку;
- розгляд будь-яких інших питань, що стосуються кредитування, та які буде включено в порядок денний за згодою членів Кредитного комітету.
145.          Відповідальність за прийняття рішень несуть члени Кредитного комітету у відповідності до чинного законодавства (п.6.1. Положення про Кредитний комітет).
146.          Відповідальність за підготовку, повноту та якість матеріалів по питаннях, що розглядалися на Кредитному комітеті, несуть ініціатори таких питань (п.6.2. Положення про Кредитний комітет).
147.          Згідно з п.1.3. Глави І Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 №   368, (в редакції чинній станом на липень 2012 року) до управлінського персоналу банку належать голова, його заступники та члени правління (ради директорів) банку; голова, його заступники та члени спостережної (наглядової) ради банку; головний бухгалтер банку, його заступники; керівники відокремлених підрозділів банку; керівники та члени комітетів правління банку (які створені з метою управління ризиками, зокрема кредитний комітет, комітет з питань управління активами та пасивами, тарифний комітет); керівник служби внутрішнього аудиту банку.
148.          Слід зауважити, що у постанові від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18 Верховний Суд зазначив, що навіть відсутність у відповідача статусу керівника банку чи посадової особи акціонерного товариства не виключає застосування статей 92, 1166 ЦК як правової підстави для відшкодування шкоди.
Зазначена правова позиція також підтримана Верховним Судом у постанові від 09.01.2024 у справі №910/7305/21.
149.          З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки Кредитний комітет Банку є колегіальним органом, створений (як визначено Статутом) для управління кредитною та інвестиційною діяльністю Банку та має право приймати самостійні рішення у межах своїх повноважень та компетенції, члени Кредитного комітету, відповідно до п.1.3. Глави І Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, належать до управлінського персоналу банку, та обставина, що відповідачі 3, 4, 5, 6 не належали до категорії керівників банку, не є підставою для відмови у позові про відшкодування ними шкоди. Доводи касаційної скарги наведених висновків не спростовують.
150.          Згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
151.          Відповідно до частини другої статті 89 Господарського кодексу України (далі - ГК України) посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
152.          Стаття 63 Закону України "Про акціонерні товариства" визначає, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.
153.          Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.
154.          У постанові від 04.12.2018 у справі №   910/21493/17 Верховний Суд зазначив таке. Згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.
Аналогічні висновки наведені і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №   911/2129/17, від 26.11.2019 у справі №   910/20261/16, від 25.05.2021 у справі №   910/11027/18, а також у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18, від 08.02.2022 у справі №   910/15260/18.
155.          Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).
156.          Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання збитків підприємству і зобов`язання їх відшкодувати.
157.          Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
158.          Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
159.          Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі №   910/15260/18 зазначив:
"123. У цьому контексті заслуговує на увагу правило ділового рішення (business judgment rule), що сформувалося у доктрині та світовій судовій практиці. За загальним правилом суди не визначають відповідальність директорів за ухвалення ділових рішень, якщо такі рішення не є повністю нерозумними. Ця доктрина судового невтручання відома як "правило ділового рішення": якщо інше не доведено, то директори діяли на підставі достатньої інформації, добросовісно та в інтересах товариства.
124. Отже, відповідно до правила ділового рішення посадові особи не зобов`язані доводити ефективність прийнятих ділових рішень, а суди зазвичай не входять у питання оцінки їх ефективності. Таке правило пояснюється тим, що судді переважно не володіють достатньою компетенцією та досвідом для оцінки ефективності ухвалених ділових (інвестиційних, підприємницьких) рішень. Крім того, будь-яке бізнес-рішення є ризиковим (це - невід`ємна риса підприємницької діяльності), а також таким, яке ухвалюється в умовах володіння певним обсягом інформації станом на момент ухвалення рішення. При ухваленні рішень інформація про майбутні події є невідомою і може бути лише спрогнозована. Оцінка судом ефективності ділового рішення вже постфактум, за наявності значно більшого обсягу інформації про події, які відбулися після ухвалення рішення, не завжди забезпечує справедливий підхід. Під час судового розгляду, який відбувається, як правило, зі спливом значного періоду часу, навіть розумне ділове рішення може prima facie здатися нерозумним.
125. Водночас "правило ділового рішення" не захищає очевидно нерозумні, абсурдні рішення, яким немає пояснень, які належним чином не обґрунтовані. Ця позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №911/266/22.
126. Метою правила ділового рішення, з одного боку, є забезпечення належного управління в товариствах та, з іншого боку, збереження свободи прийняття рішень посадовими особами. Правило слугує засобом захисту від можливості надмірного та неналежного перегляду рішень посадових осіб (менеджменту) товариства.
127. Варто зауважити, що правило ділового рішення включене у новий підпринцип V.A.1 Принципів корпоративного управління (Principles of Corporate Governance) G20/OECD від 11.09.2023 Організації економічного співробітництва та розвитку з формулюванням: "Члени правління та керівництво мають бути захищені від судового розгляду, якщо рішення було прийняте добросовісно та з належною процедурною обачністю".
128. Якщо посадові особи товариства зіштовхуються з ризиком особистої відповідальності за поганий результат ухваленого ними ділового рішення, вони відмовляться від прийняття на себе таких ризиків взагалі, що в цілому негативно вплине на результати діяльності товариства, адже при цьому зменшиться кількість не лише поганих, але й хороших ризикових рішень.
129. ОЄСР виокремлює принаймні чотири ризики перегляду судами ділових рішень (The business judgement rule: A comparative analysis. 2023 OECD-Latin America Roundtable on Corporate Governance. Background note):
- директори можуть не бажати брати на себе потенційну відповідальність за прийняття рішення про інвестування в проєкт, який, попри високу очікувану прибутковість, скориговану на ризик, має певні шанси на невдачу, що часто трапляється з інноваційними проектами. Якщо директори не матимуть стимулів для прийняття такого рішення, здатність компаній розвивати нові технології буде поставлена під загрозу, а отже розвиток економіки в цілому також може зазнати перешкод;
- створюватимуться перешкоди для залучення (та утримання) кваліфікованих фахівців на посадах у радах директорів через страх бути притягнутим до необмеженої та повторюваної персональної відповідальності;
- якщо управлінські рішення постійно переоцінюються та, відповідно, стають сумнівними, довіра до компаній з боку бізнес-партнерів, працівників, інших зацікавлених сторін та акціонерів буде підірвана;
- систематичне звернення до адміністративних та судових органів для перегляду господарських рішень призведе до перевантаження цих органів, що заважатиме їм вирішувати інші важливі корпоративні спори.
130. Отже, правило ділового рішення вимагає, щоб посадові особи діяли: 1) на користь корпоративних інтересів; 2) добросовісно (bona fides) та незацікавлено; 3) з належною обачністю та дбайливістю, приймаючи виважені, свідомі рішення. Правило ділового рішення захищає посадових осіб, які не мають матеріального, особистого інтересу у прийнятому рішенні (тобто за відсутності конфлікту інтересів).
131. Правило ділового рішення допускає перегляд ділових рішень судами, однак виключно в разі, якщо встановлені обставини доводять, що посадові особи порушили свої обов`язки, особливо якщо мала місце не лише недобросовісність, але й недбалість, порушення фідуціарних обов`язків, у тому числі й непоінформоване прийняття рішень.
132. У теорії виділяють три складових для того, щоб застосувати правило ділового рішення:
(1) посадова особа має зібрати та проаналізувати всю необхідну для ухвалення рішення інформацію;
(2) не має бути конфлікту інтересів;
(3) ділове рішення не має виглядати "дивним", абсурдним з погляду іншої розумної особи, яка б діяла у відповідних обставинах, володіючи відповідним обсягом інформації (тобто рішення має бути раціональним, мати сенс)".
160.          Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.
161.          Верховний Суд зазначає, що наведені вище положення законодавства, зокрема статті 92, 1166 Цивільного кодексу України, частина друга статті 89 Господарського кодексу України, стаття 63 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 37, 39, 40, 42, 43, 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частина п`ята статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у відповідних редакціях цих законів, чинних протягом спірного періоду), презюмують солідарну відповідальність органів юридичної особи за шкоду, заподіяну юридичній особі порушенням обов`язків щодо її представництва. Неправомірність їх поведінки може полягати як у вчиненні певних дій, так і в їх не вчиненні, тобто бездіяльності.
162.          Отже неплатоспроможність банку може бути наслідком як активних дій учасників, органів управління банку (ухвалення рішень, підписання договорів, спрямованих на купівлю облігацій), так і пасивної їх бездіяльності.
163.          Правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків врегульовано в Законі України "Про банки і банківську діяльність".
164.          Відповідно до статті 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.
165.          У статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що Банкам забороняється прямо чи опосередковано надавати кредити для придбання власних цінних паперів. Використання цінних паперів власної емісії для забезпечення кредитів можливе з дозволу Національного банку України.
Банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.
Банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.
Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.
166.          Вимоги до діяльності банків встановлює Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена постановою Правління НБУ від 28.08.2001 №   368 (далі - Інструкція №   368, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин). Метою регулювання діяльності банків в Інструкції №   368 зазначено забезпечення стабільної діяльності банків та своєчасне виконання ними зобов`язань перед вкладниками, а також запобігання неправильному розподілу ресурсів і втраті капіталу через ризики, що притаманні банківській діяльності. Інструкція встановлює нормативи ліквідності, кредитного ризику та інвестування, яких мають дотримуватися банки протягом всього періоду своєї діяльності (розд. І).
167.          Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Розділу V Інструкції №   368 ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).
168.          Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.
169.          У зв`язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.
170.          З метою контролю за станом ліквідності банків Національний банк установлює такі нормативи ліквідності: миттєвої ліквідності (Н4), поточної ліквідності (Н5) та короткострокової ліквідності (Н6).
171.          Розділ VI Інструкції №   368 встановлює нормативи кредитного ризику. До активних операцій, що пов`язані з кредитним ризиком, належать операції банку, що пов`язані з наданням клієнтам залучених коштів у тимчасове користування (надання кредитів у готівковій або безготівковій формі, на фінансування будівництва житла та у формі врахування векселів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, операцій репо, фінансового лізингу тощо) або прийняттям зобов`язань про надання коштів у тимчасове користування (надання гарантій, поручительств, авалів тощо), а також операції з купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів і від свого імені (включаючи андеррайтинг), будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми.
172.          Так, кредитна діяльність банків пов`язана з кредитним ризиком або нездатністю контрагента виконувати частково або в повному обсязі свої зобов`язання згідно з угодою, тому банки зобов`язані оцінювати кредитоспроможність своїх контрагентів, вчасно ідентифікувати погані активи (тобто активи, за якими існує ймовірність отримання збитків), створювати необхідні резерви для списання безнадійних до погашення активів.
173.          Кредитоспроможність - наявність передумов для одержання кредиту і здатність повернути його. Кредитоспроможність позичальника визначається за показниками, що характеризують його здатність своєчасно розраховуватися за раніше одержаними кредитами, його поточне фінансове становище, спроможність у разі потреби мобілізувати кошти з різних джерел і забезпечити оперативну конверсію активів у ліквідні кошти (п.1.1. Розділу VІ Інструкції №368).
174.          Згідно із положень Інструкції вбачається, що банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів зі збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.
175.          Відповідно до Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.01.2012 №   23 (надалі - Постанова №   23, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Банк розробляє та затверджує рішенням уповноваженого органу внутрішньобанківські положення щодо оцінки ризиків, формування та використання резервів за кожним видом фінансових активів, групою фінансових активів, дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку та наданими фінансовими зобов`язаннями. Внутрішньобанківські положення розробляються банком з урахуванням законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, повинні містити методики та процедури, визначені в додатку 1 до цього Положення, які є обов`язковими і мінімально необхідними для оцінки ризиків (п.1.7 гл.1 розд. І).
176.          У відповідності до п.1.8 гл.1 розд.І Постанови №   23 Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях. Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення/здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо).
177.          Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях.
178.          Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення / здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо).
179.          Відсутність чи неподання внутрішньобанківських положень або кредитної документації (справи) для ознайомлення уповноваженим працівникам НБУ є підставою для негативних висновків щодо ефективності та/або адекватності системи управління ризиками в банку, а також застосування до банку заходів впливу в порядку, установленому нормативно-правовими актами НБУ (п.1.9 гл.1. розд.І Постанови №23).
180.          Кредитна історія - сукупність інформації про виконання юридичною або фізичною особою боргових зобов`язань, що включає наявну в банку інформацію щодо дисципліни виконання боржником своїх зобов`язань у минулому за раніше наданими та діючими кредитами, а також отриману банком інформацію з бюро кредитних історій; кредитна операція - вид активних банківських операцій, пов`язаних із розміщенням залучених банком коштів шляхом їх надання в тимчасове користування або прийняттям зобов`язань про надання коштів у тимчасове користування за певних умов, а також надання гарантій, поручительств, акредитивів, акцептів, авалів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, фінансового лізингу, видача кредитів у формі врахування векселів, у формі операцій репо, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання щодо сплати процентів та інших зборів із такої суми (відстрочення платежу); кредитоспроможність - наявність у боржника (контрагента банку) передумов для проведення кредитної операції і його спроможність повернути борг у повному обсязі та в обумовлені договором строки; платоспроможність - здатність боржника (контрагента) банку своєчасно здійснювати розрахунки за всіма видами своїх зобов`язань; показник ризику активу - кількісний показник ризику невиконання боржником (контрагентом) своїх зобов`язань перед банком (п.1.10 гл.1. розд.І Постанови №23).
181.          У додатку 2 Постанови №   23 визначено вимоги до кредитної документації (справи) боржника та наведено перелік відомостей та документів, які має містити кредитна справа.
182.          У відповідності до п.2.1, 2.2. гл.2 розділу ІІ Постанови №   23 банк здійснює оцінку фінансового стану боржника - юридичної особи не рідше ніж один раз на три місяці. Банк здійснює оцінку фінансового стану юридичної особи (крім банку), якій надано кредит (далі - боржник - юридична особа), шляхом розрахунку інтегрального показника фінансового стану боржника - юридичної особи (далі - інтегральний показник).
183.          У Методичних рекомендаціях щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України зазначено, що обов`язок сумлінності вимагає від керівників приймати рішення на підставі всієї необхідної інформації, відповідальність за моніторинг дотримання банком законодавства України, а також за діяльністю банку як такою. Під час прийняття рішень керівники можуть покладатися на інформацію, що надається працівниками банку, однак ця можливість не звільняє їх від персональної відповідальності за прийняття незалежних рішень (п.2.4).
184.          Отже, до обов`язків органів банку віднесено додержання основних принципів кредитування, оцінки ризиків, формування резервів та оптимальної структури активів. Основні (мінімальні) критерії щодо визначення вимог до кредитних операцій закріплюються у внутрішніх нормативних документах банку, а контроль за їх дотриманням покладається на кредитний комітет, правління банку та спостережну раду.
185.          Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до п.3.2.2.2. Положення про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції, затвердженій рішенням Правління від 20.03.2012) кожне рішення про надання кредиту має ґрунтуватися на аналізі мети отримання кредиту та здатності клієнта обслуговувати борг із майбутніх грошових потоків. Основною умовою надання кредиту є економічна обґрунтованість заходів, що фінансуються. Бізнес-підрозділ має перевірити, чи є потенційний кредит таким, що відповідає поточним та прогнозованим обсягам комерційних операцій клієнта. У виключних ситуаціях аналіз мети отримання кредиту може бути не надто глибоким, за умови, що таке виключення належним чином обґрунтоване у письмовій формі. Окрім того, у залежності від специфіки потенційно кредитної операції має проводитися додатковий аналіз. У складних випадках Бізнес-підрозділ може залучати до структурування операції Ризик-менеджмент або зовнішніх спеціалістів у певній сфері.
186.          У п.п.3.2.2.3. Положення про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" передбачено, що оцінка кредитоспроможності позичальника проводиться на систематичній основі. Для кожного позичальника за допомогою внутрішньої системи проводиться оцінка фінансового стану. Оцінка фінансового стану клієнта визначає стандартну вартість ризиків та є значним параметром для управління кредитним портфелем. Перед прийняттям остаточного рішення про кредитування Бізнес-підрозділ Банку проводить подальший детальніший аналіз, повнота якого, зокрема залежить від оцінки фінансового стану клієнта.
Оцінка фінансового стану проводиться (переглядається) у випадках та із періодичністю визначеними відповідними внутрішньобанківськими нормативними документами.
Оцінка фінансового стану позичальника ґрунтується на двох головних модулях:
кількісний аналіз: відображає кредитоспроможність клієнта згідно з фінансовою інформацією: за попередні періоди;
якісний аналіз: включає нефінансову інформацію щодо поточного та майбутнього розвитку клієнта.
Комбінація цих двох модулів визначає оцінку фінансового стану клієнта.
Як важливе доповнення до внутрішніх оцінок кредитоспроможності, Банком можуть застосовуватися зовнішні рейтинги (такі як рейтинги Standard & Poor's, Moody's тощо). У виключних випадках, за визначенням Ризик-менеджменту, зовнішня оцінка, рейтинги може превалювати над внутрішньою оцінкою.
Крім оцінки кредитоспроможності за фінансовим станом позичальника, кожне рішення про кредитування вимагає також аналізу здатності клієнта обслуговувати кредит без порушень.
187.          Згідно із п.3.2.3.2. Положення про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" рішення Банку щодо надання кредиту базується на припущенні, що клієнт має виконувати свої зобов`язання своєчасно, в повному обсязі та за рахунок своїх грошових потоків. Тому Банк відхиляє кредитні заявки, які містять можливість погашення кредиту шляхом реалізації забезпечення; наявність забезпечення не знімає з Бізнес-підрозділу відповідальності за розумінь: клієнта та операцій, що фінансуються (спеціальні продукти, такі як операції із грошовим покриття є винятком).
Головною метою забезпечення є зменшення потенційних збитків, пов`язаних з кредитами випадку невиконання клієнтом своїх зобов`язань. Тому забезпечення є суттєвим елементом угод про надання кредиту, особливо для довгострокових кредитних угод.
188.          Суди попередніх інстанцій також встановили, що внутрішнім нормативним документом ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (станом на час виникнення спірних правовідносин), який регламентує загальні принципи кредитування, механізм видачі Банком кредитів фізичним особам та суб`єктам господарювання, обслуговування таких кредитів та процес їх погашення, а також відповідальність підрозділів Банку в межах кредитного процесу є Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції, затвердженій рішенням Правління від 12.07.2012).
189.          Відповідно до п.3.1. Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" Банк надає кредити на умовах, передбачених кредитними договорами за умови обов`язкового виконання наступних основних принципів кредитування: терміновість - надання кредиту на визначений строк; зворотність - передбачає, що кредит підлягає обов`язковому поверненню; платність - передбачає, що кредит надається за відповідну плату (у вигляді процентів і комісій); забезпеченість - передбачає, що кредит надається під забезпечення (у вигляді застави, неустойки, поруки); цільове використання - передбачає, що кредит надається та використовується на конкретні цілі, передбачені кредитним договором.
Банк видає кредити і надає гарантії (поручительства, інші боргові інструменти) позичальникам за умов: платоспроможності позичальника; дотримання нормативів НБУ, та внутрішніх лімітів Банку; надання відповідних документів і наявності інформації, необхідної для оцінки кредитоспроможності позичальника.
Банк проводить політику пріоритетності якості суб`єкта кредитування над забезпеченням кредиту.
Прийняття рішень щодо прийнятності кредитного ризику Банком відноситься до компетенції Кредитного комітету.
190.          Додатком 4 до Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" визначено перелік документів, що необхідні для видачі кредиту юридичній особі.
191.          Суди попередніх інстанцій зазначили, що рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на суму 20   000   000,00 грн на 12 місяців, по 01.08.2013 без забезпечення було прийнято всіма членами Кредитного комітету ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", до складу якого входили відповідачі, одноголосно, що останніми не заперечується.
192.          Звідси, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що виходячи з предмету доказування у цій справі, з метою встановлення обставин ухвалення відповідачами рішення, на підставі яких документів ухвалювалося рішення, для встановлення того, чи прийняття спірного рішення відповідачами та укладання на його підставі кредитного договору відповідало/або не відповідало обґрунтованому рівню ризику та/або загрожувало інтересам банку або кредиторів банку, слід досліджувати кредитну документацію (справу) позичальника.
193.          Суди встановили, що відповідно до п.8.1 Договору кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, укладеного між ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", позичальник був зобов`язаний надавати кредитодавцю належним чином оформлені документи, що характеризують фінансовий стан і діяльність позичальника, перелік і строки надання яких були встановлені в додатку № 1 до цього договору. Додатком № 1 до договору кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 було передбачено обов`язок ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" щоквартально (не пізніше 25-го числа першого місяця кварталу, наступного за звітним) надавати Банку: Баланс (форма №   1); звіт про прибутки та збитки (форма № 2); довідку про рух коштів по всіх поточних рахунках Позичальника в національній або іноземній валюті; та довідку про стан заборгованості за кредитами та позиками станом на перше число місяця зі вказівкою кредитора, суми договору, фактичної суми заборгованості, відсоткової ставки, дати надання кредиту, дати погашення кредиту (графіку погашення кредиту), наявності пролонгації, забезпечення (об`єктів застави, заставодавців, поручителів).
194.          Суди зауважили, що зазначені у Додатку №   1 до договору кредитної лінії документи також мали міститися у матеріалах кредитної справи.
195.          Так, матеріали справи свідчать про те, що на вимогу ухвал суду ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" надано копії: договору кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, додатку №   1 до договору, договорів про внесення змін від 10.01.2013, від 04.08.2014, від 11.0.2014, від 10.03.2016, від 08.04.2016, фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва станом на 31.12.2015, листа ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" від 31.07.2012; довідки ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" від 31.07.2012 №31/07-2012. Інших документів, які має містити кредитна справа, згідно із переліку у додатку 2 Постанови №23) новим кредитором суду не надано.
196.          При цьому суди встановили, що Акт прийому-передачі документації від 10.09.2019 згідно договору №010/ЮЛ-2019 про відступлення права вимоги не містить переліку переданих документів новому кредитору. Утім, суди зауважили, що жодним учасником справи не було надано доказів того, що в матеріалах кредитної справи позичальника ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за кредитним договором №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 були наявні чи навпаки, відсутні, інші документи, передбачені у додатку 2 Постанови №23.
197.          Так, суди попередніх інстанцій встановили, що згідно із наданих ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" документів, у складі матеріалів кредитної справи наявні довідка про установчі документи та керівні органи №   31/07-2012 від 31.07.2012 та лист про перерахування кредитних коштів в сумі 16   006   200,00 грн на поточний рахунок позичальника б/н від 31.12.2012. Також з представлених ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" документів вбачається, що ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" надавало Банку фінансову звітність за 2015 рік. Відповідно до зазначеної у фінансовій звітності за 2015 рік інформації підприємство займалось консультуванням з питань комерційної діяльності (КВЕД 70.22.); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) у звітному 2015 році склав 196,5 тис. грн; при цьому діяльність ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" була стабільно збитковою (у звітному році 7 442,0 тис. грн збитків та у попередньому році 5 675,9 тис. грн збитків).
198.          Водночас, суди встановили, що згідно з наданих позивачем у матеріали справи відомостей, розміщених на офіційному веб-ресурсі SMIDA (https://smida.gov.ua/), станом на 31.12.2012 на балансі ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" були відсутні будь-які основні засоби, середньооблікова чисельність штатних працівників становила 0 осіб, директор ОСОБА_10 працював за сумісництвом (основне місце роботи - ДП "Харківспецоцінка" КП "Харківспецсервіс", м. Харків, вул. Полтавський шлях, 50, посада - інженер); позичальник був зареєстрований в багатоквартирному житловому будинку без зазначення номеру квартири або офісу (04071, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд. 1/2); єдиним засновником позичальника була компанія "Верон Трейдинг Лімітед" (Veron Trading Limited, зареєстрована за адреса: м. Беліз, Дріфтвуд Бей, 1934).
199.          Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, що входили до складу матеріалів кредитної справи, враховуючи інформацію щодо позичальника на офіційному веб-ресурсі SMIDA, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що доводи позивача про те, що посадові особи банку не перевіряли фінансовий стан та кредитоспроможність ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" чи наявність у позичальника будь-яких ліквідних активів для погашення кредиту, не контролювали кредитний ризик впродовж дії кредитного договору, є підтвердженими.
200.          Окрім цього суди встановили, що неналежна якість активів ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" підтверджується також тим, що фінансові інвестиції ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" складалися із цінних паперів компаній (ПрАТ "Айс Енд Стоун ріал Істейт", ПАТ "ЗНКІФ "Стандарт Кепітал", ЗНВПІФ "Лайф Сайенс", ЗНВПІФ "Афіна Паллада", ЗНВПІФ "АВК", ТОВ "БН"), щодо яких Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку були прийняті рішення про зупинення обігу акцій.
201.          Також досліджуючи обставини проведення відповідачами ризикової кредитної політики Банку, судами попередніх інстанцій встановлено, що у 2014 році Національний банк України провів комплексну інспекційну перевірку ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", яка охоплювала період з 01.02.2011 по 01.11.2014 (тип інспектування: комплексне), за результатами якої складений звіт про інспектування ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" станом на 01.11.2014.
202.          Так, суди зазначили, що (1) у розділі Звіту інспектування "Якість активів. Кредитний ризик" зазначено, що за результатами інспектування якість активів незадовільна, з огляду на значну частку негативно-класифікованих кредитів, значні кредитні концентрації, ризикові операції за цінними паперами, дебіторською заборгованістю. Кількість кредитного ризику значна. Якість управління кредитним ризиком низька. Сукупний кредитний ризик є високим та зростає (арк.15).
Якість кредитного портфеля ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" незадовільна, зважаючи на високу питому вагу негативно класифікованої заборгованості в кредитному портфелі, значні кредитні концентрації, ризикові кредитні операції. За результатами інспектування станом на 01.11.2014 негативно-класифікована кредитна заборгованість становить 16,33% від кредитного портфеля (в сумі 100218,1 тис. грн), за даними Банку - 12,08% (74132,1 тис. грн).
Банк практикує прийняття в заставу на звітні дати майнові права на кошти на депозитних рахунках, з подальшим їх розірванням, що дозволяє уникати формування резерву. За позичальником ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", станом на дату інспектування, застава у вигляді майнових прав на грошові кошти на депозитному рахунку не приймалася.
У Звіті (арк.19) зазначено, що робота із заставним майном потребує постійного контролю з огляду на наявність незабезпечених кредитів (11,03% кредитного портфеля).
За результатами інспектування встановлено, що "якість управління кредитним ризиком є незадовільною та потребує удосконалення, зважаючи на недоліки внутрішньої методології Банку, що призводить до неадекватної оцінки кредитного ризику, недостатній контроль за концентраціями кредитних вкладень, за супроводженням кредитних операцій та забезпеченням, складання форм статистичної звітності, недоліки проведенні стрес-тестування. Керівництво Банку не розуміє або вирішило ігнорувати ключові аспекти кредитного ризику, враховуючи підходи Банку до показників, що застосовуються під час розрахунку резерву, які направлені на мінімізацію витрат на формування за кредитними операціями (розмір витрат на реалізацію застави - від суми застави, терміни реалізації застави - 180 днів, недоліки щодо визначення показника ризику)" (арк.29).
(2) У розділі Звіту "Висновки та Коментарі" вказується на те, що:
статистична звітність не відображає реальну якість активів, кредитні ризики та необхідні резерви на їх покриття, внаслідок використання різних схем та механізмів для уникнення порушень вимог нормативно- правових актів Національного банку України. Інструменти, що використовуються Банком, направлені не на управління, а на приховування реальних ризиків;
кількісні показники ризику ліквідності значні, внаслідок залежності Банку від дорогих ресурсів (коштів фізичних осіб), системних клієнтів, нестабільної ресурсної бази та встановлення за результатами інспектування факту недотримання нормативу Н6 "норматив короткострокової ліквідності";
економічні нормативи Н7 та Н6 не відповідають встановленим значенням;
система ризик менеджменту Банку незадовільна, оскільки побудована не з метою управління кредитними ризиками, а направлена на уникнення порушень вимог Національного банку України;
Менеджмент Банку не достатньо приділяє уваги контролю за виконання рекомендацій попереднього інспектування, 4 рекомендації попереднього інспектування залишаються актуальними і за результатами поточного інспектування, зокрема - вжиття заходів для покращення якості забезпечення шляхом зменшення обсягу застави у вигляді бланкових кредитів.
203.          Отже, суди дійшли висновку, що за результатами інспектування НБУ встановлено незадовільне управління Банком кредитним ризиком, ігнорування керівництвом Банку аспектів кредитного ризику, констатовано наявність незадовільної якість кредитного портфеля ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", зокрема через видачу незабезпечених кредитів, встановлено кількість кредитного ризику значна.
204.          Також суди попередніх інстанцій дослідили наданий відповідачем 6 Аудиторський висновок ТОВ "Інтер-аудит", посилаючись на який відповідач 6 стверджував, що ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" станом на кінець 2012 року мав належний рівень фінансових активів для погашення кредитної заборгованості.
205.          Суди встановили, що відповідно до п.1.2. розділу III Аудиторського висновку ТОВ "Інтер-аудит" (статті запасів, дебіторської заборгованості та грошових коштів), загальна сума грошових коштів та їх еквівалентів ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" станом на 31.12.2012 дорівнює 21075,1 тис. грн; стаття балансу Товариства 160 "Дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги" станом на 31.12.2012 р. становить 85059,9 тис. грн; розмір статті "Інша поточна дебіторська заборгованість" становить 43388,2 тис. грн. Згідно положень пункту 4 розділу III аудиторського висновку (висновки щодо вартості чистих активів Товариства), вартість чистих активів на кінець дня 31 грудня 2012 року становить 143966,8 тис. грн.
206.          Однак, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не прийняв зазначені в Аудиторському висновку ТОВ "Інтер-аудит" відомості як такі, що підтверджують фінансовий стан позичальника, з огляду на те вказаний Аудиторський висновок від 23.04.2013 складений на підставі відомостей на кінець 2012 року, тобто після кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" та аудит фінансової звітності Товариства проведений з урахуванням вже отриманих позичальником кредитних коштів. Зокрема, наведене підтверджується безпосередньо п.2.2. Аудиторського висновку ("Статті зобов`язань").
207.          Окрім цього суди зазначили, що після отримання кредитних коштів ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" 20.09.2012 було сформовано статутний капітал, що також підтверджує неналежний фінансовий стан позичальника станом на час прийняття відповідачами рішення про кредитування.
208.          Суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідачі зі свого боку, жодним чином не спростували твердження позивача та не надали жодних доказів, які б свідчили про економічну обґрунтованість прийнятого ними рішення. Поряд з цим у матеріалах справи відсутні докази та відповідачами протилежного не доведено, що під час прийняття рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" було проведено фінансовий моніторинг вказаного позичальника.
209.          Верховний Суд зазначає, що Банк є суб`єктом первинного фінансового моніторингу (гл. 11 Закону України "Про банки і банківську діяльність") і зобов`язаний проводити ідентифікацію своїх клієнтів, відстежувати і блокувати сумнівні фінансові операції, інформувати про них Держфінмоніторинг відповідно до Закону "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму" від 28.11.2002 № 249-IV (який діяв у 2012 році).
210.          Так, згідно зі статтею 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму", яка має назву "Управління ризиками", суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати управління ризиками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму з урахуванням результатів ідентифікації та вивчення фінансової діяльності клієнта, послуг, що надаються клієнту, аналізу операцій, проведених ним, та їх відповідності фінансовому стану і змісту діяльності клієнта.
211.          Для зменшення виявлених ризиків суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен вживати заходів, що, зокрема, включають: здійснення поглибленої ідентифікації клієнта та перевірку особи клієнта протягом певного періоду, включаючи його власників; додаткові вимоги до клієнта при відкритті рахунка чи встановленні відносин з ним; збільшення частоти проведення перевірок особи клієнта, включаючи його власників; збір інформації з метою формування уявлення про діяльність клієнта, природу та рівень операцій, що проводяться ним; посилений моніторинг операцій, що проводяться клієнтом.
212.          З огляду на наведене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачі, які володіли спеціальними знаннями та досвідом як посадові особи банку, не могли не розуміти значення та наслідки своїх дій по виведенню значної суми грошових коштів з банку без відповідного забезпечення, що відповідно впливало на ліквідність банку.
213.          Також, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо прийняття відповідачами рішення про видачу значного кредиту позичальнику, у якого були відсутні будь-які основні засоби, без перевірки фінансового стану позичальника, оцінки його кредитоспроможності, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що прийняття рішення відповідачами про видачу кредиту такому позичальнику, у тому числі без забезпечення, прямо суперечило Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положенню про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.01.2012 №   23, Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 28.08.2001 №   368, Положенню про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", Положенню про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та свідчить про підвищення ризику по кредитному договору, оскільки в разі неповернення боржником коштів Банк не зможе задовольнити свої вимоги шляхом примусового стягнення заборгованості або за рахунок переважного права на майно.
214.          Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що такі дії відповідачів здійснено всупереч обов`язку адекватного управління ризиками без дотримання норм статті 92 ЦК України, статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положення №   23, інструкції №   368 та внутрішніх положень банку, що призвело до недотримання посадовими особами їх фідуціарних обов`язків і свідчить про їх протиправну поведінку.
215.          Разом з цим, суди попередніх інстанцій врахували, що на замовлення позивача ТОВ "Північно-східна консалтингова група" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №   14/16 від 19.02.2016) проведено оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", за наслідками якої складено Звіт про незалежну оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", дата оцінки - 17.06.2016. У Звіті про незалежну оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" оцінювачем визначено, що вартість прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за договором кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 становить 438   806,00 грн, оціночна вартість із застосуванням ризику боржника - 0 грн, ефективність стягнення - 0,08 грн.
216.          Також суди зазначили, що позивачем у матеріали справи надано Звіт про оцінку прави вимоги за кредитним портфелем ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" - 873 кредити юридичних та фізичних осіб, з метою визначення величини їх ринкової вартості, для формування ліквідаційної маси банку, складений ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 960/15 від 11.12.2015) на замовлення ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", дата оцінки - 01.11.2016. Відповідно до Звіту про оцінку прави вимоги, складеного ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ", вартість прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" становить 2   266   915,35 грн (прострочений борг по тілу кредиту 5   305   280,47 грн, 542   317,56 грн - заборгованість по відсоткам та 416   950,99 грн - пеня; категорія якості кредиту IV, клас боржника 5, кредит: непрацюючий. У той же час, зі змісту Звіту про оцінку прави вимоги, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ", вбачається, що кредит за договором кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 визначено оцінювачем як "непрацюючий", тобто такий, від якого не очікується отримання грошових коштів клієнта внаслідок виконання своїх зобов`язань за кредитом (арк.37 Звіту); всі кредити, класифіковані як "непрацюючі" були оцінені по моделі продажу суми боргу по кредиту третій стороні (колектору) виходячи з припущення про відсутність забезпечення по кредиту; на підставі аналізу ринкових даних, отриманих від колекторських фірм, оцінювач розрахував коефіцієнти перерахунку поточної сумарної заборгованості в суму вірогідного стягнення, яка буде отримана по них після дати оцінки - 01.11.2016; сума вірогідного стягнення по незабезпечених кредитах розраховується на підставі заборгованості на дату оцінки та ринкових принципів, виявлених в процесі співбесід з українськими колекторськими компаніями (арк.38 Звіту).
217.          Проаналізувавши зміст Звіту про оцінку права вимоги, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ", суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що висновки оцінювача щодо вартості прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за договором кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, з урахуванням обставин, викладених на арк.37 Звіту, є суперечливими. 
218.          Відтак, приймаючи до уваги встановлену у Звіті про незалежну оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Північно-східна консалтингова група", вартість прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за договором кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, а також вартість продажу прав вимоги за кредитним договором у процедурі ліквідації (57   556,40 грн), суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зазначене також свідчить про обґрунтованість твердження позивача, що прийняття відповідачами рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" без забезпечення було невиправдано ризиковим.
219.          При цьому суди зауважили, що відповідачами не надано жодних доказів щодо вчинення ними дій, що свідчили б про відсутність вини за невиконання передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність" обов`язків щодо добросовісного, розумного, відповідального керівництва діяльністю банку, запобігання можливим ризикам.
220.          Так, суди попередніх інстанцій зазначили, що, наведені вище норми Закону України "Про банки і банківську діяльність", Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, Положення про Кредитний комітет, Положення про кредитну політику, Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання, презюмують те, що керівники, посадові особи банку є особами, які володіють спеціальними знаннями та досвідом, мають розуміти значення своїх дій, вчинених при виконанні своїх повноважень на посадах, та / або своєї допущеної бездіяльності, а також наслідки таких дій / бездіяльності.
221.          Однак, за висновками судів, при прийнятті спірного рішення відповідачі не врахували приписів нормативних актів, які регулюють банківську діяльність щодо оцінки кредитних ризиків, а також інтересів Банку з дотриманням принципів кредитування. Відповідачі, які володіли спеціальними знаннями та досвідом як посадові особи банку, не могли не розуміти значення та наслідки своїх дій по виведенню значної суми грошових коштів з банку шляхом надання кредиту без відповідного забезпечення та без перевірки фінансового стану позичальника, що відповідно впливало на ліквідність банку та призвели до знецінення активів Банку. А, відповідно до Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" прийняття рішень щодо прийнятності кредитного ризику Банком відносить виключно до компетенції Кредитного комітету, до складу якого входили відповідачі та згідно із Положенням про Кредитний комітет члени Кредитного комітету несуть відповідальність за прийняття ними.
222.          З огляду на наведене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що встановлені обставини беззаперечно свідчать, що відповідачі не виконали свій фідуціарний обов`язок щодо сумлінності, а навпаки, прийняли ризикове рішення, внаслідок якого банком було втрачено грошові кошти в значному розмірі. Такі дії відповідачів були необґрунтованими та безпідставними, а прийняте ними неправомірне рішення, оформлене протоколом від 30.07.2012 є надмірно ризиковим та таким, що суперечило інтересам банку та його кредиторам. Водночас, збитковість здійсненої банком активної операції дозволяє дійти висновку про порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, ризикованість дій щодо даної операції та те, що такі дії відповідачів, вчинені всупереч інтересам банку, тобто має місце протиправна поведінка відповідачів та свідомий характер заподіяної відповідачами шкоди банку та його кредиторам.
223.          Також Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що прийняте відповідачами рішення, оформлене протоколом від 30.07.2012 щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" мало вплив на змогу банку розрахуватися зі всіма кредиторськими вимогами. При цьому неможливість Банку розрахуватися із всіма кредиторськими вимогами, фактично стала підставою для прийняття Національним банком України рішення про віднесення ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" до категорії неплатоспроможних.
224.          Звідси суди дійшли заснованих на законі висновків про те, що фактичними обставинами справи підтверджується прямий причинно-наслідковий зв`язок між рішенням відповідачів та збитками, нанесеними як самому банку, так і його кредиторам. При цьому, відповідачами не доведено відсутність своєї вини та не підтверджено жодними належними доказами обґрунтованої необхідності та доцільності прийняття ними рішення щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС".
225.          Так Верховний Суд зазначає, що встановлені судами попередніх інстанцій обставини переконливо свідчать, що відповідачі не виконали свій фідуціарний обов`язок щодо сумлінності, а навпаки, прийняли ризикове рішення, внаслідок якого банком було втрачено грошові кошти в значному розмірі. Такі дії відповідачів були необґрунтованими та безпідставними, а прийняте ними рішення, оформлене Протоколом Кредитного комітету ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" від 30.07.2012, було ризиковим, порушувало основні принципи кредитування та прямо протирічило інтересам Банку.
226.          Також Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правомірно відхили заперечення відповідачів стосовно того, що станом на час прийняття рішень про внесення змін до кредитного договору останні не були посадовими особами банку, а такі рішення приймалися у іншому складі кредитного комітету, ніж рішення про надання кредиту, оскільки, як правильно зазначили суди, такі доводи не входять до предмету дослідження у цій справі з огляду на те, що заявляючи позовні вимоги у цій справі позивач посилався саме на ризикове рішення відповідачів про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", прийняте ними всупереч принципам кредитування, а обставини щодо продовження строку дій кредитної лінії, перегляду умов кредитування не покладені позивачем у основу обґрунтування позовних вимог.
227.          Окрім цього, суди попередніх інстанцій залишили без задоволення заяву відповідача 6 про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач звернувся із розглядуваним позовом більше ніж через сім років після укладення кредитного договору та більше ніж через 6 років після звільнення ОСОБА_6 з ПАТ КБ "ЄВРОБАНК".
228.          Так, з приводу відмови у задоволенні заяви відповідача 6 про застосування позовної давності у цій справі та відповідних доводів касаційної скарги у цій частині, Верховний Суд зазначає таке.
229.          Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
230.          Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
231.          За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
232.          Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
233.          Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
234.          Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.
235.          Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №   706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі №   911/3681/17).
236.          Слід зазначити, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (частина перша статті 3).
237.          Відповідно до статті 29 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд, зокрема, набуває прав кредитора банку на всю (загальну) суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону.
238.          Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом/уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у відповідній черговості (стаття 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
239.          Тобто одним з головних завдань Фонду під час виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідації є задоволення вимог кредиторів у відповідності до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
240.          Аналіз приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" дає змогу дійти висновку, що Фонд має право звертатися з позовами про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб":
(1) від імені та в інтересах неплатоспроможного банку;
(2) від власного імені і на свою користь в інтересах кредиторів (тобто для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку).
241.          У постанові від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду надав правові висновки щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
242.          Так, Корпоративна палата у вказаній постанові вказала, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.
243.          Тобто, Верховний Суд чітко визначив, з якого моменту в даному випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме з моменту коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.
244.          Як встановили суди попередніх інстанцій, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 24.11.2016 №   2546 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК". При цьому, ліквідаційну масу ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 19.01.2017 №   163 (з врахуванням змін, внесених на підставі рішення №1740 від 11.07.2019).
245.          Звідси суди дійшли обґрунтованого висновку, що можливість виявлення недостатності майна Банку виникла у Фонду від 19.01.2017, за таких обставин, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався 20.01.2017 та закінчився 20.01.2020.
246.          При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що Фонд звернувся до суду з позовом про стягнення шкоди з відповідачів 17.01.2020.
247.          З огляду на наведене Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що Фонд у цій справі не пропустив строки позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення шкоди (збитків), заподіяної банку. При цьому, доводи касаційної скарги у цій частині наведених висновків не спростовують.
248.          Разом з цим, в контексті доводів касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду викладених у постановах від 21.07.2021 у справі №   910/12930/18, від 25.07.2022 у справі №   922/2860/18, від 07.09.2022 у справі №   904/3867/21, від 27.09.2022 у справі №   904/2864/21, від 25.07.2023 у справі №   910/13325/21 та від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21, Суд вважає, що ухвалені у справі, яка розглядається судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду на які посилається скаржник, оскільки неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Натомість у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову дійшли відповідних висновків, виходячи із конкретних встановлених обставин справи, та доказів наданих сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.
249.          Верховний Суд звертає увагу, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
250.          Суд зазначає, що з огляду на сукупність встановлених судами першої та апеляційної інстанції обставин у цій справі та зміст правових висновків викладених у постановах Верховного Суду на неврахування яких посилається скаржник, в контексті цієї справи, доводи скаржника фактично зводяться до намагання останнього здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
251.          Відтак, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови з цієї підстави.
252.          Разом з цим, стосовно визначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.
253.          Як уже зазначалось Судом вище, касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
254.          При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
255.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
256.          Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
257.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
258.          Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). Водночас формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
259.          Разом з цим, при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанови Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №   904/3807/19, від 19.08.2022 у справі №   912/1941/21).
260.          Однак, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України щодо необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 8 цієї постанови), скаржник у касаційній скарзі не зазначає жодних норм права щодо яких відсутній висновок про їх застосування та не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, поданих сторонами доказів на обґрунтування своїх вимог і заперечень, та підстав для часткового задоволення позову.
261.          Колегія суддів також зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних відносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити, з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №   918/686/21).
262.          Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає завдання та основні засади господарського судочинства. Положення статті 19 Конституції України передбачають, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
263.          У касаційній скарзі скаржник хоч і вказує, що спірні правовідносини регулюються статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статтею 58 Закону України "Про банки та банківську діяльність", статтями 256, 257, 258, 261, частиною четвертою статті 267 та статтею 1048 ЦК України, які були застосовані судами попередніх інстанцій, однак доводів про те, що судами у спірних правовідносинах ці норми застосовано неправильно, що відсутній висновок про застосування саме цих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а також щодо того який висновок, на думку скаржника, щодо яких саме норм матеріального права має бути сформовано за результатом розгляду цього спору, а також необхідність формування такого висновку, касаційна скарга не містить.
264.          У контексті обраної скаржником підстави касаційного оскарження Верховний Суд констатує, що скаржник в касаційній скарзі лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами першої і апеляційної інстанцій оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах визнаються декларативними, необґрунтованими та відхиляються.
265.          Відтак, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови з цієї підстави.
266.          Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
267.          Так, обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
268.          Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
269.          Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
270.          Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
271.          За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
272.          Саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.
273.          При цьому Верховний Суд в силу приписів статті 300 ГПК України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
274.          Звідси, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови з цієї підстави.

Щодо касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
275.          Скаржником постанова суду апеляційної інстанції і рішення суду першої інстанцій у справі, яка переглядається оскаржуються в частині висновків щодо наявності підстав для часткової відмови у задоволення позову.
276.          Посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник, зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, наведених у пункті 11 цієї постанови.
277.          Проаналізувавши доводи касаційної скарги у цій частині, Верховний Суд зазначає таке.
278.          За загальним правилом розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
279.          Отже, якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо.
280.          Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку.
281.          Аналогічні висновки Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.03.2024 у справі №   910/12955/20, від 08.11.2023 у справі №   916/1489/22 на які посилається скаржник у касаційній скарзі.
282.          Суди попередніх інстанцій встановили, що сума збитків визначена позивачем шляхом розрахунку втрат майна Банку та його кредиторів, завданих конкретною господарською операцією, тобто внаслідок кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС". Сума збитків завданих Банку внаслідок збиткової операції з кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" розрахована позивачем наступним чином: 8   918   765,95 грн сума неповерненого кредиту та несплачених відсотків - 57   556,40 грн надходжень від продажу = 8   861   209,55 грн збитків.
283.          При цьому, суди зазначили, що з розрахунку позивача вбачається, що заборгованість позичальника за кредитом становить 5   305   280,47 грн, а заборгованість по процентам за користування кредитом складає 3   613   485,48 грн.
284.          Так, перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків, суди попередніх інстанцій зазначили про необґрунтованість нарахування процентів у сумі 3   522   116,76 грн на підставі статті 1048 ЦК України після закінчення строку кредитування, тобто після 15.08.2016. При цьому суди зауважили, що грошові вимоги, які б були обґрунтовані частиною другою статті 625 ЦК України, Фондом не заявлялися.
285.          Відтак, суди дійшли висновку про те, що заборгованість по Договору кредитної лінії №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 за кредитом становить 5   305   280,47 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом складає 91   368,72 грн, а всього 5   396   649,19 грн.
286.          Отже, за висновками судів, розмір збитків становить 5   339   092,79 грн (5   396   649,19 грн - 57   556,40 грн (сума продажу прав вимоги за кредитним договором №   ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 по лоту №)), а відтак, вимоги Фонду є частково обґрунтованими.
287.          Так, щодо відмови судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог Фонду про стягнення з відповідачів нарахованих процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, Верховний Суд зазначає таке.
288.          Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
289.          Згідно з положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
290.          Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
291.          Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України
292.          Так, згідно з положеннями статей 1048, 1049, 1054 ЦК України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 зазначеного Кодексу).
293.          Водночас невиконання зобов`язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушеннями зобов`язання, що зумовлюють настання правових наслідків, встановлених договором або законом: зміни умов зобов`язання, сплати неустойки, зокрема пені, тощо (ст.ст. 549, 610, 611 ЦК України).
294.          Крім того, відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з частиною 2 якої боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
295.          Стосовно застосування наведених норм матеріального права Велика Палата Верховного Суду неодноразово в своїх постановах (зокрема в постанові від 04.02.2020 у справі №   912/1120/16) викладала висновок про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
296.          Натомість в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
297.          Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.
298.          Вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №   910/4518/16 дійшла висновку про відсутність таких підстав для відступу від наведеної правової позиції як: застарілість внаслідок розвитку в певній сфері суспільних правовідносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини; вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, зокрема внаслідок існування невідповідності критерію "якість закону" законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права).
299.          Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові у справі №   910/4518/16 наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
300.          Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
301.          Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
302.          Тобто регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
303.          При цьому щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування Велика Палата Верховного Суду зауважила, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх.
304.          Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.
305.          При вирішенні відповідних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування (або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту). Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
306.          У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду також уточнила висновок, наведений у постанові від 18.01.2022 у справі №   910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, таким: у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
307.          Разом з цим Верховний Суд зазначає, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок здійснено неправильно, суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми проведених нарахувань, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу. Якщо з поданого розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок.
308.          Крім того, Суд звертає увагу на те, що, визначаючи розмір заборгованості боржника, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду (подібний висновок щодо обов`язку суду перевірити розрахунок заявлених позовних вимог викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №   917/1739/17).
309.          З огляду на наведене вище, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необґрунтованість нарахування процентів у сумі 3   522   116,76 грн на підставі статті 1048 ЦК України після закінчення строку кредитування, тобто після 15.08.2016. При цьому, як вірно встановили суди, грошові вимоги, які б були обґрунтовані частиною другою статті 625 ЦК України, Фондом не заявлялися.
310.          Доводи касаційної скарги наведеного не спростовують, а фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку останнього свідчить про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
311.          Разом з цим, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника стосовно того, що заявлена Фондом сума процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування (після 15.08.2016) за своєю суттю є розміром упущеної вигоди, який визначений позивачем виходячи з того, який дохід від неповерненої суми міг би отримати Банк, якби розпоряджався цією сумою впродовж всього часу існування боргу ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" до моменту відчуження прав вимоги по кредиту, оскільки, по-перше, під час звернення до суду першої інстанції із розглядуваним позовом, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не обґрунтовував свої позовні вимоги такими доводами, і відповідно, останні не були предметом розгляду в судах першої і апеляційної інстанцій, а по-друге, згідно приписів чинного законодавства Фонд не здійснює господарської діяльності, зокрема, із надання кредитів (не є кредитною установою, банком), відповідно останній не може бути позикодавцем в розумінні положень ЦК України, а відтак і не наділений правом заявляти позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди внаслідок неналежного виконання боржником умов кредитного договору, укладеного з Банком.
312.          В контексті обраної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій у цій справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
313.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
314.          Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
315.          При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
316.          Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
317.          Так, у касаційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб стверджує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо визначення розміру шкоди, зокрема, упущеної вигоди, викладених у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №   910/7511/20.
318.          Так, у справі №   910/7511/20 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бастіон-Сервіс" звернулося до суду з позовом до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про стягнення збитків в розмірі 6   449   446 грн, з яких: витрати за видачу банківської гарантії по лоту №   1 в сумі 2   042,89 грн та по лоту №   3 в сумі 1   340,36 грн; витрати за участь у тендері у сумі 11   700 грн; витрати за підготовку документів щодо участі у тендері - 150   000 грн; упущена вигода (недоотриманий дохід) по банківському вкладу в разі розміщення коштів у сумі 126   769,85 грн; упущена вигода (недотриманий дохід) від послуг з охорони стаціонарних об`єктів та автопатруля в сумі 6   157   593 грн.
319.          У справі №   910/7511/20 Верховний Суд розглядав обґрунтованість відмови у задоволенні позову про стягнення збитків, зумовлених неукладенням відповідачем договорів за результатами електронного аукціону за лотами №№ 1, 3 закупівлі робіт та послуг: 79710000-4 Охоронні послуги (Послуги з охорони за об`єктами Акціонерного товариства "Укргазвидобування") із позивачем як учасником з найнижчою запропонованою ціною.
320.          З огляду на наведене Верховний Суд зазначає, що у справі №   910/7511/20 не розглядався позов Фонду про стягнення суми збитків (шкоди) з колишніх посадових осіб банку, тобто правовідносини у справі №   910/7511/20 за змістовим критерієм не є подібними до справи, яка розглядається.
321.          Відтак, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-16цс20)), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові від 11.11.2021 у справі №   910/7511/20 (спір про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (неотриманого доходу), зумовлених неукладенням відповідачем договорів за результатами аукціону із закупівлі робіт та послуг), з огляду на те, що вказану справу розглянуто та ухвалено судові рішення за наслідками розгляду неподібних правовідносин ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.
322.          Також, за доводами Фонду, суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2024 у справі №   910/12955/20 (пункти 319-326), щодо порядку обрахунку розміру шкоди у справах за позовами Фонду до пов`язаних осіб неплатоспроможних банків шляхом визначення різниці між балансовою вартістю активу та ціною його продажу в процедурі ліквідації, тобто фактичною вартістю активу; аналогічний порядок оцінки розміру завданої шкоди (збитків) кредиторам банку від неправомірних дій пов`язаних із банком осіб було застосовано, за доводами Фонду, у постановах Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №   916/1489/22 (пункти 136-140), від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 (пункти 163-165), від 05.02.2024 у справі №   910/4149/21 (п.6.83).
323.          З приводу наведених доводів касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Верховний Суд зазначає таке.
324.          Так Верховний Суд у постанові від 18.03.2024 у справі №   910/12955/20 (пункти 319-326), на яку посилається скаржник, зазначив:
"319. Позивач стверджує, що на підтвердження розміру завданої відповідачами шкоди (збитків) до матеріалів справи було надано Довідку про суми, списані у збиток за результатами продажу активів (права вимоги по кредитним договорам) ПА Т "Платинум Банк". Така Довідка є фактично балансовою довідкою юридичної особи, яка підписана уповноваженою особою Фонду як керівником Банку та засвідчує юридичний факт наявності та балансовий розмір грошових зобов`язань позичальників перед Банком за 7 кредитними договорами, що є прямими збитками від кредитних операцій.
320. 01.08.2022 разом із Заявою від 01.08.2022 №46-7095/22 про виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва позивач надав суду копію Договору №351К з Додатком 1 до нього, де зазначено перелік активів, право вимоги за якими перейшло до нового кредитора, та дані балансової вартості за цими активами. У Додатку 1 чітко зазначена загальна балансова заборгованість за кожним кредитним договором на дату купівлі-продажу майнових прав (балансова заборгованість за кредитами), що відступається новому кредитору.
321. Підхід щодо порядку обчислення балансової вартості активу регулюється абз.2 /7.11 розд. VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 24.03.2016 №388 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 за №606/28736 (далі - Положення №388), відповідно до якого реалізація активів (майна) може здійснюватися у такому порядку: початкова ціна активів (майна) встановлюється на рівні вартості відповідних активів, що відображається на балансових та на позабалансових рахунках (для прав вимоги за кредитними договорами - на рівні заборгованості за такими договорами (заборгованість за основним боргом, нарахованими відсотками, а також сума заборгованості, що обліковується на рахунках клієнтів банку)) станом на перше число місяця, у якому затверджено відповідну пропозицію, але не нижче оціночної вартості таких активів, визначеної незалежними суб`єктами оціночної діяльності.
322. Фонд зазначає, що обставини про балансову вартість активів є загальновідомими, оскільки відповідно до абз.27 п. 1 розд. і і та абз. 1 п. 1 розд. V Положення №388 інформація щодо активів (майна) банків, що ліквідуються, зокрема балансової заборгованості за кредитами та її складових, розміщується у формі публічного паспорта активу (майна), який оприлюднюється на офіційному веб-сайті Фонду. Відповідно, будь-хто з відповідачів мав можливість ознайомитись з цими даними ще до ініціювання Фондом позову у цій справі та оскаржити встановлений на підставі нормативних документів балансовий розмір заборгованості позичальників перед Банком. Однак ніхто з відповідачів таким правом не скористався.
323. Також, відповідно до копії Акту приймання-передачі документів від 05.03.2019, укладеного між Банком та новим кредитором на виконання умов Договору №351К, в колонці 430 зазначено, що новому кредитору передано інформацію по рахунках на електронному носієві, і ця інформація підтверджує суму балансової заборгованості, придбаної новим кредитором за 7-ми кредитними договорами. Договір №351К з Додатком 1 до нього підтверджує як наявність балансової заборгованості за 7-ми кредитними договорами, так і її розмір.
324. Позивач звертає увагу на те, що у Додатку 17 до рішення виконавчої дирекції Фонду від 26.11.2018 №3149 в стовпці "Заборгованість (01.10.2018)", колонки з 1 по 7, вказано балансову заборгованість за кредитними зобов`язаннями 7-ми позичальників-юридичних осіб та її розмір; у Пропозиції від ЗО. 10.2018 №190 в таблицях наявний стовпець "Балансова вартість (остаточна на 01.10.2018) грн.", що є балансовою заборгованістю за кредитними зобов`язаннями 7-ми позичальників-юридичних осіб.
325. Також, 01.08.2022 позивач подав до Господарського суду міста Києва Заяву від 01.08.2022 №46-7095/22про виконання вимог ухвали суду, до якої додав копію Звіту про виконання ліквідаційної процедури ПАТ "Платинум Банк" з додатками. Зазначений звіт ліквідатора був затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду від 25.03.2021 №288. У звіті ліквідатора вказано, що рішенням виконавчої дирекції Фонду від 26.11.2018 №3149 (зі змінами згідно рішення виконавчої дирекції Фонду від 10.12.2018 №3288) погоджено продаж пулу активів банків у рамках пілотного проекту згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 04.06.2018 №1568, що складається з права вимоги за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання, зокрема, №20131223.ЛТ, 20140205.К/, 20131223.СІ, 20131223.ТП, 20131227.ТП, 20131223.Р/, 20140205.0, шляхом проведення відкритих торгів (аукціонів) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової (стартової) ціни лоту (№лоту P170GL38061):
на перших відкритих торгах (аукціоні): початкова (стартова) ціна 343 701,20 тис. грн., мінімальна ціна - 68 740,24 тис. грн., балансовою вартістю -1 740 830,86 тис, грн. (відсоток зниження - 80%);
на других відкритих торгах (аукціоні): початкова (стартова) ціна 68 740,24 тис. грн., мінімальна ціна - 13 748,05 тис. грн., балансовою вартістю - 1 740 830,86 тис.грн. (відсоток зниження - 80%);
за результатами проведення 24.01.2019 других відкритих торгів (аукціону), продано пул активів, що складається з права вимоги за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання №20131223.ЛТ, 20140205.Кі, 20131223.СІ, 20131223.ТП, 20131227.ТП, 20131223. РІ, 20140205.0, 101/11/11,138/12/12, 81/03/11, 18/01/08, 72/09/10, за ціною 13 748,05 тис.грн., (покупець - ТО В "ЕйПіЕс Україна", кошти надійшли - 21.02.2019).
326. Верховний Суд погоджується із доводами Фонду щодо доведеності балансового розміру грошових зобов`язань позичальників перед Банком та, відповідно, розміру завданої відповідачами шкоди (збитків). Обчислення балансової вартості активів проводилося на підставі нормативних актів і у Суду відсутні підстави ставити під сумнів таке обчислення".
325.          У постанові від 08.11.2023 у справі №   916/1489/22 (пункти 136-140) зазначено таке:
"136. По-перше, суди не врахували, що у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду розмежувала випадки, коли шкоду завдано конкретними діями (правочинами), і коли - доведенням банку до неплатоспроможності.
137. Так, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуженням майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо (п.7.60).
138. Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку (п.7.61).
139. У справі, що переглядається, суди для розрахунку шкоди взяли до уваги наданий Фондом розрахунок втрат майна Банку та його кредиторів, завданих конкретними господарськими операціями, правочинами, тобто конкретними діями. Так, суд першої інстанції вказав, що Фондом заявлено вимогу про стягнення шкоди, заподіяної окремими діями відповідачів, тому суд вважає обґрунтованим здійснений позивачем розрахунок шкоди:
29 720 529,82 грн (сума заборгованості) + 256 989,62 грн (сума заборгованості по процентах) - 2 373,52 грн (вартість продажу активу) = 29 975 145,92 грн (двадцять дев`ять мільйонів дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч сто сорок п`ять гривень 92 копійки).
140. Отже, за такою логікою, датою, коли позивач міг визначити суму збитків мала би бути щонайменше дата вчинення правочину з продажу Банком прав вимоги за Кредитним договором від 30.06.2011 №27111К29 за ціною лише 2 373,52 грн, тобто дату укладення Договору про відступлення права вимоги від 26.03.2019 №63, на що неодноразово звертав увагу Фонд".
326.          У пунктах 163-165 постанови Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 судова палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів зазначила:
"163. При цьому, суди встановили, що в ході ліквідаційної процедури АТ "Фінростбанк" згідно протоколу електронного аукціону UA-EA-2019-02-18-000018-b від 07.03.2019 та договору про відступлення права вимоги від 26.03.2019 № 63, укладеного з фізичною особою - ОСОБА_2 , АТ "Фінростбанк" реалізовано дані активи (право вимоги за договором) за ціною: ТОВ "Приватконсалтінг" 3 841,04 грн, ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології" - 2 809 грн., ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті" - 959,49 грн.
164. Суди попередніх інстанцій зазначили, що матеріалами справи підтверджується шкода, заподіяна окремими діями відповідача, тому є обґрунтованим здійснений позивачем розрахунок шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн, що складається з сум депозитних коштів (94 000 000 грн = 47 000 000 грн + 35 000 000,00 грн + 12 000 000 грн) і процентів за договорами міжбанківського вкладу (2 004 698,62 грн = 1 512 369,86 грн + 373 972,61 грн + 118 356,15 грн), списаних з АТ "Фінростбанк" за договорами застави, із вирахуванням вартості отриманих від продажу на аукціоні прав вимоги за трьома активами 7 601,32 грн (3 841,04 грн + 2 800,79 грн + 959,49 грн).
165. З огляду на наведене, Корпоративна палата погоджується з висновком судів першої і апеляційної інстанцій про законність та обґрунтованість заявлених вимог позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн".
327.          У постанові від 05.02.2024 у справі №   910/4149/21 (пункт 6.83) судова палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів зазначила таке:
"6.83.Посилаючись на вказані обставини та відповідні докази, позивач зазначав, що збитки (без врахування дисконту) від утримання на балансі банку портфелю цінних паперів - облігацій ТОВ "Торгімпорт" складають 15 938 891,02 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку АТ "Артем-Банк" за 17.08.2016.
Натомість відповідачами у судах попередніх інстанцій не було долучено до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження ліквідності цінних паперів, як і не представлено оцінки вартості пакету цінних паперів, станом на час їх придбання банком".
328.          Однак Суд зазначає, що стверджуючи про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.03.2024 у справі №   910/12955/20, від 08.11.2023 у справі №   916/1489/22, від 04.06.2024 у справі №   916/3724/21 та від 05.02.2024 у справі №   910/4149/21 скаржник, по-перше, не зазначає якого саме висновку та щодо застосування якої саме конкретної норми права не враховано судами попередніх інстанцій, по-друге, у цій частині скаржник фактично цитує не висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у зазначених постановах, а посилається на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини відповідних справ та доводи / обґрунтування учасників, які зазначені у тексті вказаних постанов Верховного Суду, по-третє, в жодній із наведених скаржником постанов Верховний Суд не надавав правових висновків стосовно наявності / відсутності підстав для перевірки судами наданих позивачем розрахунків та не досліджував питання щодо обґрунтованості перегляду судами попередніх інстанцій розміру прав вимоги за договором відступлення (зокрема, в частині заборгованості за процентами за користування кредитом).
329.          Як вже зазначалося вище, Верховний Суд зобов`язаний здійснювати розгляд касаційних скарг виключно в межах підстав касаційного оскарження і позбавлений можливості вийти за межі цих підстав, самостійно визначених скаржником в силу принципу диспозитивності.
330.          Звідси, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.
331.          Так, зміст оскаржуваних рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції свідчить про дослідження наявних у справі доказів та встановлення судом обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а доводи скаржників фактично зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками суду, які покладені в основу оскаржуваних рішення і постанови у цій справі.
332.          Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
333.          Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
334.          За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційних скаргах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарг та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
335.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
336.          Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
337.          Звертаючись із касаційними скаргами, скаржники не спростували наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не довели неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.
338.          За таких обставин, доводи касаційних скарг ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

Розподіл судових витрат
339.          Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційних скарг на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржників.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_5 про передачу справи №   910/686/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2.          Касаційні скарги ОСОБА_1 і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.
3.          Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №   910/686/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                             О.   А.   Кролевець

Судді                                                                                           О.   М.   Баранець

                                                                                          О.   О.   Мамалуй