ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

cправа №  907/407/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Акціонерного товариства
«Українська залізниця» - Борисової Г. Й.,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євротранстелеком» - Хитрук Н. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 (у складі колегії суддів: Зварич О. В. (головуючий), Кравчук Н. М., Панова І. Ю.)
та рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024 (суддя Андрейчук Л. В.)
у справі № 907/407/24
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком»
про встановлення земельного сервітуту,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (далі - ТОВ «Євротранстелеком»), у якому просило суд:
- встановити на користь ТОВ «Євротранстелеком» безстроковий оплатний земельний сервітут площею 0,4080 га стосовно земельної ділянки, кадастровий номер 2124010100:02:056:0011 (загальна площа 4,2139 га), що розташована за адресою: вул. Київська, земельна ділянка 16, м. Свалява, Закарпатська область, цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, правовий режим земельної ділянки - на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця», оплата сервітуту 5  346,92 грн з ПДВ в місяць або 64  163,06 грн з ПДВ в рік на користь АТ «Укрзалізниця», вид сервітуту - для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю ліній зв`язку ТОВ «Євротранстелеком» з моменту набрання рішенням суду законної сили;
- зобов`язати ТОВ «Євротранстелеком» внести відомості про земельний сервітут ділянки з кадастровим номером 2124010100:02:056:0011, що розташована за адресою: вул. Київська, земельна ділянка 16, м. Свалява, Закарпатська область, до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в межах земель, які знаходяться у постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», зокрема, через земельну ділянку із кадастровим номером 2124010100:02:056:0011 прокладено волоконно-оптичні лінії зв`язку (кабелів), що є власністю ТОВ «Євротранстелеком». Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо встановлення земельного сервітуту, однак жодних договорів щодо використання відповідачем частини земельної ділянки, на якій прокладено волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача укладено не було. На думку позивача, такими діями відповідач позбавляє позивача правової визначеності (встановлення чітких прав та обов`язків сторін), і, враховуючи юридичну нерозривну взаємопов`язаність позивача та відповідача (адже волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача прокладені через земельну ділянку, яка перебуває на праві постійного користування у позивача), відмова відповідача визначити взаємні права та обов`язки шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту є порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у червні 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Також, у поданій касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» заявило клопотання про передачу справи № 907/407/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, обґрунтоване наявністю виключної правової проблеми, а саме, щодо можливості користувача земельної ділянки, яка перебуває у державній власності, звертатися до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту на користь іншої особи.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.06.2025 у справі № 907/407/24 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024 з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.08.2025.
ТОВ «Євротранстелеком» у відзиві на касаційну скаргу посилається на необґрунтованість доводів, наведених у касаційній скарзі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Крім того, у відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Євротранстелеком» надало попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10  500,00 грн, які воно понесло і очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції, докази на підтвердження яких будуть подані відповідно до вимог процесуального законодавства.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції установлено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.03.2017 № 83677639 за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (наразі АТ «Укрзалізниця») зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124010100:02:056:0011, площею 4,2139 га, що розташована за адресою: вул. Київська, м. Свалява, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 316055921240).
27.12.2001 між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця) (універсальним правонаступником є АТ «Укрзалізниця») та ТОВ «Євротранстелеком» (ЄТТ) укладено генеральну угоду про співробітництво                               № 589/01, відповідно до умов якої предметом даної угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації мережі зв`язку для задоволення потреб Укрзалізниці і надання послуг зв`язку з використанням ресурсів мережі (пункт 2). 
За умовами генеральної угоди, мережа означає сукупність засобів і споруд зв`язку ЄТТ, об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту, що встановило і використовує ЄТТ (пункт 1).
У пункті 4.2 генеральної угоди сторонами врегульовано питання щодо розподілу канального ресурсу.
Так, відповідно до підпунктів 4.2.1, 4.2.2 зазначеного пункту канальний ресурс ЄТТ використовується для комерційних цілей. Канальний ресурс залізниць України може бути використаний для власних технологічних потреб.
Відповідно до пункту 6.1 генеральної угоди, після закінчення будівництва мережі взаємовідносини з питань експлуатації будуть здійснюватися на підставі додаткових договорів, укладених сторонами.
Генеральна угода діє протягом терміну будівництва та експлуатації мережі (пункт 9.1).
17.01.2002 між Львівською державною залізницею (Залізниця) та ТОВ «Євротранстелеком» (ЄТТ) укладено угоду про співробітництво, відповідно до умов якої предметом угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації корпоративних мереж Укрзалізниці, Залізниці та мережі ЄТТ для задоволення потреб Укрзалізниці, Залізниці та для комерційних цілей ЄТТ з використанням ресурсів мережі (пункт 2). 
Згідно з підпунктом 3.2.1 цієї угоди, Залізниця за окремими договорами з ЄТТ та в рамках цієї угоди надає право прокладання волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту, яке буде оформлене сторонами відповідним актом.
Відповідно до пунктів 4.2.1- 4.2.3 угоди канальний ресурс Залізниці використовується для власних технологічних потреб та, при необхідності, для органів державного управління за погодженням з ЄТТ. Канальний ресурс ЄТТ використовується для комерційних цілей. Для технологічних потреб Залізниці та ЄТТ, при необхідності, виділяється канальний ресурс своїх мереж на умовах, визначених у додаткових угодах.
Згідно з пунктом 6.1 угоди, після закінчення будівництва мережі взаємовідносини з питань експлуатації будуть здійснюватися на підставі додаткових договорів, укладених сторонами.
Угода набирає сили з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом терміну будівництва та експлуатації мережі (пункт 9.1).
АТ «Укрзалізниця» листами від 28.07.2017 № ДН-5-ДНКМ/111, від 04.11.2019 № НЗІ-10/5735, від 25.01.2024 № НКМ-12/5, від 10.04.2024 № НКМ-12/31 зверталось до ТОВ «Євротранстелеком» з пропозицією щодо врегулювання питання встановлення сервітуту та використання земельної ділянки, на яких прокладені волоконно-оптичні кабелі.
ТОВ «Євротранстелеком» залишило звернення АТ «Укрзалізниця» без задоволення (лист від 15.02.2024 № 81), мотивуючи відсутністю правових підстав для укладення договорів про встановлення земельних сервітутів, оскільки прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку здійснено на підставі генеральної угоди про співробітництво від 27.12.2001 № 589/01 та угоди про співробітництво від 17.01.2002.
Оскільки сторони не досягли домовленості щодо встановлення земельного сервітуту, АТ «Укрзалізниця» звернулось до суду з відповідними позовними вимогами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у спірних правовідносинах особою, яка має право вимагати встановлення сервітуту є відповідач - ТОВ «Євротранстелеком» як заінтересована особа у встановленні сервітуту на земельну ділянку позивача з метою задоволення своїх потреб для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичних ліній зв`язку, а не позивач як володілець (користувач) земельної ділянки. За таких обставин суд першої інстанції констатував, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. При цьому, ураховуючи те, що відповідачем (особою, яка має бути зацікавлена у встановленні земельного сервітуту) оспорюються розміри, конфігурація, площа частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування належного відповідачу майна (волоконно-оптичного кабелю); строк встановлення земельного сервітуту; розмір плати за земельним сервітутом, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість встановлення в судовому порядку земельного сервітуту на користь відповідача за запропонованими позивачем умовами.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення. Разом з тим, дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довів необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб ніж як через встановлення сервітуту, оскільки питання щодо порядку обслуговування та експлуатації волоконно-оптичних ліній зв`язку вирішено сторонами у відповідних угодах.
У поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, АТ «Укрзалізниця» посилається на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24.
Також АТ «Укрзалізниця» у касаційній скарзі послалось на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 401, 402, 403, 404 ЦК України та статей 32, 98, 100, глави 16 ЗК України у їх сукупності та системному застосуванні у подібних правовідносинах, зокрема, щодо чіткого встановлення особи того, хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання, а також, яким чином повинні бути захищені інтереси (в тому числі фінансові) власника (володільця) земельної ділянки, який спосіб захисту прав повинен бути обраний власником (володільцем) земельної ділянки у разі відмови від укладення договору земельного сервітуту особою, яка має намір чи вже користуються чужою земельною, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу у межах її доводів і вимог, виходить із такого.
Спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю правовою природою регулюються як нормами земельного, так і цивільного законодавства.
Так, відповідно статті 401 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).
Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (частина 1). Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (частина 2). Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 3). Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина 5).
Згідно з статтею 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Відповідно до частини 1 статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). 
Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (частини 2-4 статті 98 ЗК України).
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; інші земельні сервітути.
Статтею 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Отже, зазначені вище норми, окрім іншого, встановлюють коло осіб (суб`єктний склад сервітутних відносин), між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того, хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання.
Таким чином, власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення.
Аналогійний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 18.01.2022 у справі № 918/302/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24.
При цьому, обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку, а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17, від 19.06.2019 у справі № 925/603/18).
Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи відносно обмеженого користування чужим майном (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 325/329/19, від 29.01.2020 у справі № 304/873/16-ц, від 06.06.2018 у справі № 539/1427/16-ц).
Ураховуючи наведене, а також встановлені у справі обставини, висновок суду апеляційної інстанції про те, що АТ «Укрзалізниця» має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і будь-яка інша особа, яка має необхідність у використанні земельної ділянки, відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 15.12.2021 у справі  № 918/303/21, від 18.01.2022 у справі № 918/302/21, від 28.01.2025 у справі  № 907/409/24.
За таких обставин, безпідставним є посилання скаржника у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 28.01.2025 у справі  № 907/409/24.
Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (стаття 1131 ЦК України).
Як встановлено судом апеляційної інстанції, предметом укладених між сторонами спору генеральної угоди  від 27.12.2001 № 589/01 та угоди про співробітництво від 17.01.2002 є співробітництво сторін з будівництва та експлуатації мережі в межах земель транспорту, для задоволення потреб Залізниці та для комерційних цілей ЄТТ. 
Судом апеляційна інстанції встановлено, що сторони уклали зазначені угоди для задоволення потреб позивача (АТ «Укрзалізниця»).
Укладаючи генеральну угоду від 27.12.2001 № 589/01 та угоду про співробітництво від 17.01.2002 сторони врегулювали між собою правовідносини щодо прокладання, використання та експлуатації волоконно-оптичних ліній зв`язку (кабелю) в межах земель транспорту.
При цьому сторони узгодили, що позивач надає відповідачу право прокладання волоконно-оптичного кабелю (лінії зв`язку) в межах земель транспорту, що перебувають у постійному користуванні однієї зі сторін спільної діяльності (АТ «Укрзалізниця»).
Ураховуючи вимоги законодавства та встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про недоведеність позивачем необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб, ніж як через встановлення сервітуту на визначених позивачем умовах.
За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень у справі № 907/407/24, що розглядається, АТ «Укрзалізниця» зазначає пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У поданій касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» зазначає про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статей 401, 402, 403, 404 ЦК України та статей 32, 98, 100, глави 16 ЗК України у їх сукупності та системному застосуванні, зокрема, щодо чіткого встановлення особи того, хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання, а також, яким чином повинні бути захищені інтереси (в тому числі фінансові) власника (володільця) земельної ділянки, який спосіб захисту прав повинен бути обраний власником (володільцем) земельної ділянки у разі відмови від укладення договору земельного сервітуту особою, яка має намір чи вже користуються чужою земельною ділянкою.
Як вже зазначалось вище, загальний (універсальний) висновок щодо застосування положень статей 401, 402, 403, 404 ЦК України, статей 32, 98, 100 ЗК України викладено у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, який послідовно застосовується у практиці Верховного Суду, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 918/302/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24, а також було враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у справі, що розглядається. Тобто існує стала практика Верховного Суду щодо можливості власника (користувача) земельної ділянки бути позивачем у справі про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення.
З огляду на викладене, відсутні підстави для формування зазначеного скаржником висновку Верховного Суду з наведеного ним у касаційній скарзі питання.
Зазначеним вище також спростовуються і доводи АТ «Укрзалізниця», викладені у клопотанні про передачу справи № 907/407/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, про наявність виключної правової проблеми, а саме, щодо можливості користувача земельної ділянки, яка перебуває у державній власності, звертатися до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту на користь іншої особи.
Крім того, посилаючись у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на наявність виключної правової проблеми, скаржник належним чином не довів та не обґрунтував того, що справа № 907/407/24 дійсно містить виключну правову проблему, а її передача на розгляд Великої Палати Верховного Суду є необхідною для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики у справах зі спорів, що виникають з подібних правовідносин.
З огляду на викладене, відсутні підстави для передачі справи № 907/407/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому суд касаційної інстанції залишає без задоволення таке клопотання скаржника.
Отже, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження. 
Верховний Суд також зазначає, що інші доводи АТ «Укрзалізниця», викладені у касаційній скарзі, фактично спрямовані на спонукання Суду до переоцінки вже оцінених судом апеляційної інстанції доказів та встановлення нових обставин справи, що відповідно до статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги АТ «Укрзалізниця», дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі № 907/407/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                        І. С. Берднік
Судді:                                                                                                         В. А. Зуєв                                                                                                                          
                                                                                                              І. С. Міщенко