ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/4359/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Власова Ю. Л., Колос І. Б.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О., 
представників учасників справи:
позивача - Пономаренко В. М. (адвокат),
відповідача -  Твердохліб М. В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Черкаське Хімволокно"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Черкаське Хімволокно"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"
про визнання недійсним договору та внесення до нього змін.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          Приватного акціонерного товариства "Черкаське Хімволокно" (далі - ПрАТ "Черкаське Хімволокно", позивач, скаржник) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (далі - ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг") про визнання недійсними пунктів 5.1 та 5.4 договору постачання природного газу від 05.09.2022 № 7228-ПСО(ТКЕ)-36 (далі - Договір), укладеного між сторонами спору та внесення змін до Договору шляхом його доповнення пунктами 5.1-1 та 5.7 у такій редакції: "5.1-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.7 цього Договору, Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:
- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акта / актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акта / актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
У разі відсутності акта / актів приймання-передачі фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.
5.8. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживачем за рахунок видатків Державного бюджету розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах".

1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що викладені у Договорі умови в частині розрахунків є невигідними для позивача і такий Договір укладено під впливом тяжкої обставини, а саме необхідності позивача як підприємства критичної інфраструктури забезпечити опалювальний сезон в умовах повномасштабної війни, за відсутності якої (обставини) позивач не погодився б на укладення такого договору.

2.          Короткий зміст судових рішень
2.1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 у справі № 910/4359/24 (суддя Бондаренко-Легких А. П.) позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсними пункти 5.1 та 5.4 Договору, укладеного між ПрАТ "Черкаське Хімволокно"  та ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг"; внесено зміни до Договору, шляхом його доповнення пунктами 5.1-1 та 5.7 у редакції викладеній позивачем у позовній заяві.

2.2.          Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої  інстанцій виходив із того, що позивачем належним чином доведено наявність обставин щодо укладення ним Договору під впливом тяжкої обставини у контексті частини першої статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на вкрай невигідних для нього умовах, у зв`язку з чим задовольнив відповідні вимоги. Крім того, суд дійшов висновків про наявність правових підстав для зміни спірного Договору, шляхом доповнення його пунктами 5.1-1 та 5.7, замість пунктів договору, які були визнані недійсними, установивши, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та забезпечить поновлення порушених прав позивача.

2.3.          Північний апеляційний господарський суд постановою від 07.04.2025 (колегія суддів: Пономаренко  Є. Ю., Кропивна Л. В., Барсук М. А.) рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

2.4.          Суд апеляційної інстанції урахував правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 27.06.2024 у справі № 910/17359/23 та 19.02.2025 у справі № 910/6198/24 та зазначив про те, що у спірних правовідносинах відсутні тяжкі обставини, оскільки позивач міг придбати природний газ для проведення опалювального сезону не тільки у відповідача, а у будь-якого продавця на ринку природного газу. Причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням позивачем спірного правочину відсутній, оскільки укладення Договору відбулося внаслідок здійснення позивачем звичайної господарської діяльності, а не у зв`язку з необхідністю усунення тяжких обставин.  Спірні умови Договору про оплату за фактично поставлений природний газ не носять крайньої форми невигідності для позивача, а є загальноприйнятими правилами про те, що поставлений товар має бути оплачений, відповідають положенням чинного законодавства, неодноразово змінювалися сторонами шляхом укладення додаткових угод. Визначення порядку розрахунків за поставлений природний газ є правом сторін за Договором, які в силу приписів статей 6, 627 ЦК України скористалися вільним волевиявленням щодо визначення порядку розрахунків. Позивач не довів наявності нормативно-правових підстав, які б ставили оплату вже поставленого товару в залежність від видатків державного бюджету, а також те, що врегулювання договірних відносин з оплати поставленого природного газу на умовах, запропонованих позивачем, є звичайними умовами відповідних аналогічних договорів, які не були застосовані лише у спірних правовідносинах щодо позивача.

2.5.          Сам собою факт укладання договору на умовах, які позивач суб`єктивно вважає невигідними, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

2.6.          Суд апеляційної інстанції також зазначив про те, що позивач у заявленому позові поєднав два способи захисту і просив суд визнати недійними пункти договору, якими встановлюється порядок та строк оплати за фактично посталений природний газ, натомість замість оспорюваних пунктів договору, просив доповнити його новими умовами. Однак, частина п`ята статті 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) регламентує, що якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду. З огляду на викладені вище норми, застосування обраного позивачем способу захисту порушених, на його думку, прав, який поєднує у собі вимоги про визнання недійсними пунктів договорів та внесення за рішенням суду на їх заміну інших умов, створюють правову невизначеність у відносинах сторін щодо строків оплати природного газу, з моменту укладення договору і до набрання судовим рішенням про внесення до договору змін законної сили.

2.7.          За висновками суду апеляційної інстанції, позивач просить визнати недійсними істотні умови договору, що є недопустимим. Норма статті 233 ЦК України є імперативною та стосується виключно визнання недійсним правочину, однак не передбачає можливості зміни умов договору,  шляхом його доповнення у випадку укладення правочину під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. При цьому, позивач не довів наявності підстав для зміни спірних умов договору ні відповідно до частини першої статті 651 ЦК України, ні відповідно до статті 652 ЦК України.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги, заяви, клопотання, інші процесуальні питання
3.1.          ПрАТ "Черкаське Хімволокно" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі № 910/4359/24, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 - залишити без змін.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, заяви, клопотання, інші процесуальні питання
4.1.1.          Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, позивач зазначає пункти 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2.          Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги з посиланням на пункт  1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновку щодо застосування частини першої статті 233 ЦК України (у контексті того, що визнання ризику зриву опалювального сезону є тяжкою обставиною, у т.ч. і розуміння причинно-наслідкового зв`язку, як елементу статті 233 ЦК України), які викладені у постановах від 11.11.2021 у справі № 925/1367/19, від 25.01.2022 у cправі № 925/555/20, від 01.06.2022 у cправі № 925/552/20, від 21.06.2022 у справі №925/1701/20;

4.1.3.          Обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування, зокрема, статті 12 Закону "Про ринок природного газу" стосовно неможливості визнання недійсними істотних умов договору, викладених у постановах від 11.08.2021 у справі № 926/324/20, від 18.11.2021 у справі № 907/12/19, від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16, від 02.05.20218 у справі № 910/14411/16, які були враховані судом апеляційної інстанції, оскільки ці висновки не враховують один з можливих варіантів оскарження істотних умов, а саме: випадок, у разі коли відповідні істотні умови у цьому ж рішенні "заміщуються" іншими істотними умовами.

4.1.4.          Також скаржник вважає, що наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування статті 655 ЦК України в частині, що умови договору, аналогічні спірним умовам договору у цій справі, є загальноприйнятими правилами та не мають вкрай невигідного характеру для позивача, а також щодо застосування статей 3, 13 Закону України "Про ринок природного газу" про можливість вільного вибору постачальника у спірних відносинах, викладених у постанові від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24, оскільки ці висновки зроблені без урахування реалій функціонування ринку, за яких відбулось укладення договору (ймовірність зриву опалювального сезону 2022 - 2023 років саме в умовах систематичного втручання держави та неможливості застосування позивачем економічно обґрунтованих тарифів на теплову енергію та комунальні послуги у зв`язку із прийняттям Закону України "Про особливості регулювання відносин на ринку природнього газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування").

4.1.5.          У спірних відносинах (за умов того, що відповідач є монополістом на ринку оптового постачання природного газу, а позивач не мав можливості придбати необхідний обсяг газу задля забезпечення безперебійного виробництва теплової енергії у інших суб`єктів та був змушений погодитися на неконкурентні умови його реалізації, які встановлені в імперативному порядку відповідачем) на думку скаржника, виключає вільне волевиявлення сторін при укладенні договору. Скаржник вважає, що у цьому випадку виникла ситуація коли "типова", на перший погляд, господарська умова є кабальною для сторони, яка її прийняла, оскільки ставить під ризик її діяльність, проведення опалювального сезону та надання комунальних послуг населенню, за наявності законодавчо-визначених обмежень (мораторію) на підвищення тарифів.

4.1.6.          Крім того, із посиланням на положення пункту 2 частин другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування статей 233, 651, 652 ЦК України про неможливість внесення змін до договору, умови якого були визнані недійсними через тяжкі обставини у контексті тлумачення впливу форми власності позивача на можливість констатації наявності тяжкої обставини, оскільки застосований Верховним Судом підхід є неконституційним та дискримінаційним.

4.1.7.          Із посиланням на положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статті 651 ЦК України у сукупності із положеннями частини другої статті 16 ЦК України та статті 5 ГПК України.

4.1.8.          На переконання скаржника, також відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень частини першої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" стосовно визначення безумовної оплати за поставлений газ, встановленої пунктом 5.4. Договору, як єдиної істотної умови договору постачання природного газу, якою передбачено порядок розрахунків за поставлений газ, що встановлено частиною першою статті 12 Закону при одночасній наявності альтернативного порядку розрахунків, який встановлений пунктом 5.2. договору у вигляді списання коштів з рахунку ПрАТ "Черкаське хімволокно" на рахунок ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг" за поставлений природний газ за Договором. Тобто, у контексті того, чи може пункт 5.2. Договору, який передбачає порядок списання коштів, бути тією самою істотною умовою про оплату за газ.

4.1.9.          Крім того, позивач вважає, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини першої статті 3, пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу", підпункту 25 пункту 3.2. розділу 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії та підпункту  28 пункту 3.2. розділу 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 22.03.2017  № 308 (у редакції, що була чинною на момент укладення Договору), зокрема, у контексті можливості закупити природний газ у будь-якого постачальника природного газу, наявного на ринку природного газу, для виробництва теплової енергії та надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, в умовах обов`язку забезпечення ліцензованої діяльності за принципом економічної доцільності та досягнення найнижчої собівартості.

4.1.10.          На переконання скаржника, у спірних відносинах внесення змін до Договору безпосередньо обумовлюється положеннями Закону України "Про  заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", положеннями якого регламентовано врегулювання за рахунок видатків державного бюджету заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг". Саме принципи справедливості та пропорційності стали безпосередньою підставою внесення змін у Договір, а не істотна зміна обставин чи порушення умов Договору. У спірних відносинах позивач обмежений у праві прийняття рішення щодо здійснення / нездійснення господарської діяльності з виробництва теплової енергії та постачання комунальних послуг, у т.ч. і щодо зупинення або припинення такої діяльності, а тому, вочевидь не міг приймати самостійного управлінського рішення про закупівлю чи відмову від закупівлі природного газу для виробництва теплової енергії. Наведене свідчить про те, що через необхідність забезпечення проведення опалювального сезону Товариство вимушено було укладати Договір на умовах, за яких воно має сплачувати кошти за поставлений газ у повному обсязі, незалежно від виплати компенсації з різниці в тарифах, яка є джерелом оплати за поставлений газ, в умовах дії          мораторію на підвищення тарифів. Отже, збитки, які генерує позивач не можуть вважатися результатом  класичної "ризикованої підприємницької          діяльності",          а є саме наслідком державного управління. Позивач, у свою чергу, не може та не повинен відповідати за дії сторін, які він не контролює.

4.1.11.          Позивач стверджує, що метою           позову у цій справі є визнання недійсними вкрай невигідних умов Договору та внесення до нього змін і саме такий спосіб захисту здатен відносити порушене право          позивача та звільнити його від обов`язку оплачувати природний газ, в умовах, коли така оплата є технічно та фактично неможливою.

4.1.12.          ПрАТ "Черкаське Хімволокно" також звернулося до Верховного Суду з клопотаннями про передачу справи № 910/4359/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частині п`ятої статті 302 ГПК України з огляду на те, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

4.1.13.          У клопотання позивач зазначає про те, що виключна правова проблема у цій справі полягає: 1) у непослідовному застосуванні Верховним Судом принципу "усі суб`єкти права власності рівні перед законом"; у непослідовному застосуванні Верховним Судом статті 233 ЦК України в частині визначення необхідності проведення опалювального сезону тяжкою обставиною та причинно-наслідкового зв`язку; у відсутності правових норм, які регулюють спірні відносини щодо внесення змін до договорів постачання природнього газу, укладених під час дії мораторію на підвищення тарифів за відсутності виплати гарантованої компенсації, та можливості суду вносити такі зміни на прикладі модельних правил європейського приватного права (DCFR) на підставі частини другої статті 5 ГПК України, частини другої статті 16 ЦК України.

4.1.14.          На переконання позивача, наявна у цій справі виключна правова проблема зачіпає інтереси необмеженого кола споживачів, оскільки стягнення заборгованості за поставлений природний газ з теплопостачальних підприємств без урахування компенсації з різниці в тарифах призведе до їх неплатоспроможності і, як наслідок, вплине на необмежене коло кінцевих споживачів, що будуть позбавленні доступу до отримання житлово-комунальних послуг, а положення Закону України "Про теплопостачання"» та Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не містять дієвих механізмів захисту інтересів населення на випадок визнання неплатоспроможності підприємств теплопостачання та припинення їх функціонування.

4.1.15.          За твердженням позивача, якісний аспект виключної правової проблеми у цій справі полягає у відсутності сталої судової практики та різному підходу до захисту прав державних (комунальних) та приватних підприємств у схожих ситуаціях; у відсутності сталої судової практики та різного підходу щодо визначення тяжких обставин та причинно-наслідкового зв`язку та необхідності збалансувати інтереси всіх учасників ринку теплопостачання.

4.1.16.          Також позивач зазначає про наявність у спірних правовідносинах кількісного аспекту виключної правової проблеми: наявність численних спорів про стягнення НАК "Нафтогаз України" та її дочірніми підприємствами, зокрема, ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг" з підприємств, що здійснюють діяльність у сфері теплопостачання заборгованості за природний газ, без урахування боргу держави з різниці в тарифах; наявність численних спорів ініційованих підприємствами, що здійснюють діяльність у сфері теплопостачання, щодо оскарження умов (порядку) оплати за природний газ.

4.1.17.          У письмових поясненнях (подані до Суду 10.06.2025) позивач наголошує на необхідності врахування того, що Договір між сторонами було укладено під час дії мораторію на застосування економічно обґрунтованих тарифів, встановленому Законом України "Про особливості регулювання відносин на ринку природнього газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування" (далі - Закон № 2479-IX). У положеннях статті 2 цього Закону законодавцем передбачено гарантію компенсації заборгованості з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що підлягає врегулюванню на умовах та в порядку, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" (далі - Закон № 1730-VIII). Отже, джерелом оплати за поставлений газ в умовах дії мораторію є компенсації з різниці в тарифі, що складається з суми різниці, яка закладена в економічно обґрунтований тариф від тарифу, який діє під час мораторію. Проте, гарантуючи отримання компенсації, за час дії мораторію держава жодного разу таку компенсацію не виплачувала.

4.1.18.          Із посиланням на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 29.09.2021 року у справі № 910/17079/19 (якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом) наголошує на тому, що подання позову про внесення змін до договору, які по суті підміняють собою пункти договору, які позивач просить визнати недійсними, є єдиним можливим варіантом вирішення спірних відносин сторін та дотримання принципів пропорційності і справедливості. 

4.1.19.          На переконання позивача, відповідач є підприємством групи "Нафтогаз", що належить державі. Державою здійснено втручання у звичайні відносини між суб`єктами господарювання, шляхом встановлення мораторію. Натомість  в порушення державних гарантій та принципу пропорційності, держава усувається від виконання власних гарантій та не вирішує проблеми з розрахунками за поставлений газ чим спричиняє доведення підприємств у сфері теплопостачання діяльність яких обмежена мораторієм до банкрутства або близького до нього стану. Такі дії порушують право позивача, як підприємства, що здійснює діяльність у сфері теплопостачання на мирне володіння майном (права відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, визначеного у статті 20 Закону України "Про теплопостачання"), яке гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

4.1.20.          Суд вважає за доцільне розглядати клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду спільно з доводами касаційної скарги.

4.2.          Доводи інших учасників справи
4.2.1.          У відзиві на касаційну скаргу ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг" вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1.1.           Між ПрАТ "Черкаське Хімволокно" (Споживач) та ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг"  (Постачальник) 05.09.2022 укладений Договір постачання природного газу № 7228-ПСО(ТКЕ)-36.

5.1.2.          Відповідно до умов пункту 1.2 Договору газ, що продається за цим Договором, використовується споживачем для власних потреб або в якості сировини і не може бути використаний для перепродажу.

5.1.3.          Згідно з пунктом 2.1 Договору постачальник передає споживачу на умовах цього Договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з вересня 2022 по жовтень 2022 року. Період та обсяг замовленого природного газу визначений пунктом 2.1.1 Договору.

5.1.4.          Порядок та умови передачі природного газу встановлені частиною третьою Договору. Ціна - частиною 4 Договору.

5.1.5.          Розділом 5 Договору сторони встановили порядок та умови розрахунків за природний газ.

5.1.6.          Відповідно до пункту 5.1 Договору Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу у такому порядку:
- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акта/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

5.1.7.          У разі відсутності акта/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.

5.1.8.          Відповідно до пункту 5.4 Договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в розділі 14 цього Договору.

5.1.9.          Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього Договору.

5.1.10.           Кошти, які надійшли від Споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за попередні розрахункові періоди за цим Договором.

5.1.11.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що листом від 22.03.2024 №325 позивач направив відповідачу додаткову угоду до Договору з пропозицією доповнити Договір пунктом такого змісту: "5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах".

5.1.12.          Однак, Постачальник відповіді Споживачу на цей лист не надав, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. ПрАТ "Черкаське Хімволокно" (Споживач) посилаючись на вчинення ним Договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, звернулося до суду з позовом до ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг"  (Постачальника) про визнання недійними пунктів Договору, якими встановлюється порядок та строк оплати за фактично поставлений природний газ, натомість замість спірних пунктів Договору просило суд також доповнити договір новими умовами.

5.1.13.          Позивач, звертаючись до суду з позовом вказував на те, що викладені у Договорі умови в частині розрахунків є невигідними для позивача і такий договір укладено під впливом тяжкої обставини, а саме необхідності позивача як підприємства критичної інфраструктури забезпечити опалювальний сезон в умовах повномасштабної війни, за відсутності якої (обставини) позивач не погодився б на укладення такого договору.

5.1.14.          Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що позивачем не було доведено настання для нього тяжких обставин у розумінні положень статті 233 ЦК України, зокрема, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що опалювальний сезон 2022-2023 років був для нього тяжкою обставиною в контексті укладання оспорюваних умов Договору, як і не надано доказів того, що внаслідок укладання договору позивач зазнав збитків, будь-якої інформації щодо ризику банкрутства чи невиконання перед позивачем кінцевими споживачами зобов`язань з оплати електричної і теплової енергії. Також звертав увагу на порушення позивачем доктрини заборони суперечливої поведінки, необхідність суду врахувати принципи підприємницької діяльності позивача, а також на те, що задоволення позову судом та внесення змін до договору в запропонованій позивачем редакції призведе до порушення положень статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.1.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.1.3.          У зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т. М. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2025, який наявний в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
7.1.          Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсними пунктів 5.1. та 5.4. Договору, укладених між сторонами спору та внесення змін до Договору шляхом його доповнення пунктами 5.1-1. та 5.8. у редакції, наведеній позивачем у позовній заяві.

7.2.          Підставою позову у цій справі позивач визначив положення статті 233 ЦК України посилаючись на те, що Договір у частині порядку та умов проведення розрахунків, укладені позивачем під впливом тяжкої для нього обставини. Зокрема, наявності у позивача, як виробника та постачальника теплової енергії, обов`язку забезпечити опалювальний сезон за умов дії мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, відсутності здійснення гарантованих Державою компенсацій з різниці в тарифах, перебування позивача у тяжкому фінансовому стані та за умови, коли відповідач був єдиним можливим постачальником природного газу для позивача.

7.3.          Предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

7.4.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права  в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.5.          Причиною подання касаційної скарги стала незгода позивача з постановою суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 

7.6.          Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.7.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.8.          При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 2 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

7.9.          Так, із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник   зазначає про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.11.2021 у справі № 925/1367/19, від 25.01.2022 у справі № 925/555/20, від 01.06.2022 у справі № 925/552/20, від 21.06.2022 у справі № 925/1701/20, щодо застосування частини першої статті 233 ЦК України.

7.10.          Верховний Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

7.11.          Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

7.12.          У вирішенні поставлених скаржником питань Суд зазначає, що у справі, що переглядається, згідно з частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

7.13.          Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

7.14.          Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

7.15.          Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

7.16.          Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 ЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину (частини перша, друга статті 233 ЦК України).

7.17.          Верховний Суд неодноразово вказував, що для визнання правочину недійсним з наведеної підстави позивач має довести наявність у сукупності таких обставин: 1) наявність тяжкої обставини; 2) наявність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину. Тобто позивач має довести, що оспорюваний ним договір був вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин та/або їх негативних наслідків і внаслідок вчинення такого правочину він отримав можливість усунути тяжку обставину, внаслідок якої був укладений договір. Також має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не був би вчинений взагалі або був би вчинений на інших умовах; 3) наявність невигідних для себе умов правочину; 4) факт вчинення правочину добровільно, без насильства, обману чи помилки; 5) факт того, що він, вчиняючи договір на невигідних умовах, усвідомлював свої дії, але вимушений був це зробити через тяжкі для нього обставини.

7.18.          Як вже зазначено вище та встановили суди, позивач звернувся з позовом у цій справі, посилаючись на те що порядок та строки оплати природного газу, передбачені Договором, погоджені під впливом тяжких обставин: необхідність забезпечити проведення опалювального сезону; запровадження мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію та комунальні послуги; відсутність коштів у бюджеті на покриття заборгованості підприємств через економічну необґрунтованість тарифів; наявність монопольного становища відповідача та відсутність альтернативи в обранні постачальника природного газу.

7.19.          Відповідно до статті 3 Закону України "Про ринок природного газу" ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та за принципами вільної торгівлі природним газом та вільного вибору постачальника природного газу.

7.20.          У статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" передбачено, що споживач має право на вільний вибір постачальника та безоплатну зміну постачальника.

7.21.          При цьому згідно з положеннями частини другої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом.

7.22.          Отже, позивач для забезпечення опалювального періоду 2022-2023 років мав можливість вільного вибору будь-якого продавця природного газу на ринку природного газу за цінами, що вільно встановлюються на ринку, а не лише, шляхом отримання природного газу від ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг", що безпосередньо вбачається з положень Закону України "Про ринок природного газу".

7.23.          Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24 за позовом споживача до ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг" про визнання недійсними з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, пунктів договору постачання природного газу щодо порядку розрахунків, який суд апеляційної інстанції урахував, ухвалюючи оскаржувану постанову. Означений висновок також підтримано Верховним Судом у постановах від 08.05.2025 у справі № 910/5620/24 , від 25.06.2025 у справі № 910/9287/24, від 08.07.2025 у справі № 910/6727/24 та від 10.07.2025 у справі № 910/11559/24.

7.24.          З огляду на наведене вище суд апеляційної інстанції і дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відсутні тяжкі обставини, оскільки позивач міг придбати природний газ для проведення опалювального сезону 2022- 2023 років не тільки у ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг", а в будь-якого продавця на ринку природного газу. Позивач міг отримати природний газ і в постачальника остатньої надії, який згідно із Законом України "Про ринок природного газу" не міг би відмовити позивачу в укладенні Договору на постачання природного газу, зокрема,  задля забезпечення опалювального періоду 2022- 2023 років.

7.25.          Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що необхідним критерієм для визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість усунути тяжку обставину, яка змусила її це зробити.

7.26.          Однак, у спірних правовідносинах, як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, укладення Договору відбулося внаслідок здійснення звичайної господарської діяльності позивача, а не у зв`язку з необхідністю усунення тяжких обставин.

7.27.          У вирішенні доводів скаржника колегія суддів зазначає, що як неодноразово наголошував Верховний Суд, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

7.28.          Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

7.29.          Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

7.30.          Колегія суддів також враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

7.31.          Як вбачається із означених скаржником постанов від 11.11.2021 у справі № 925/1367/19, від 25.01.2022 у справі № 925/555/20, від 01.06.2022 у справі № 925/552/20, від 21.06.2022 у справі № 925/1701/20 Верховний Суд формував висновки щодо застосування статті 233 ЦК України не стосовно умов договору поставки природного газу в частині визначення порядку розрахунків, а стосовно договорів, які постачальник спонукав укласти споживачів задля можливості укладення договору постачання природного газу (договори про переведення боргу, договори гарантії). У всіх означених скаржником справах оспорювані договори укладалися саме, як правова підстава для подальшої можливості споживачу укласти договір постачання природного газу. Водночас у справі, що розглядається, позивач таких обставин не доводив, натомість останній у позові стверджує про наявність його волевиявлення на укладення Договору з відповідачем з огляду на найвигідніші умови щодо ціни на природний газ у  ТОВ ГК "Нафтогаз Трейдинг" на цьому ринку. Відмінним також є те, що позивачем у означених справах виступала юридична особа публічного права, тоді як позивач у справі № 910/4359/24 не має такого статусу, оскільки здійснює свою господарську діяльність з надання комунальних послуг на принципі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику з метою отримання прибутку.

7.32.          Отже, аналіз змісту судових рішень, на які посилається позивач, свідчить про те, що предмет та підстави позову у означених постановах та у справі, яка розглядається, є схожими, однак, вказані судові рішення різняться зі справою, що розглядається (№ 910/4359/24) за встановленими судовими інстанціями фактичними обставинами спору. При цьому, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду у застосуванні положень частини першої статті 233 ЦК України.

7.33.          Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваного судового рішення з цієї підстави.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України.

7.34.          Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

7.35.          Відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі   № 823/2042/16).

7.36.          Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

7.37.          Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

7.38.          На підтвердження підстав касаційного оскарження скаржник зазначає про необхідність відступу від існуючих висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24, із посиланням на висновки у якій суд апеляційної інстанції і ухвалив оскаржувану позивачем постанову.

7.39.          Так, за твердженням скаржника необхідним є відступлення від висновку Суду щодо застосування норми права про: "недійсність істотних умов договору"; "відсутність вкрай невигідних умов у вигляді оплати за поставлений газ", "можливість вільного вибору постачальника"; "можливість внесення змін до договору, умови якого були визнано недійсними через тяжкі обставини"; "щодо впливу форми власності позивача на можливість констатації наявності тяжкої обставини".

7.40.          У вирішенні доводів скаржника Суд враховує, зокрема, що у цій справі, як і у справі № 910/6198/24 позивач звертався до суду з вимогами про визнання недійсними пунктів Договору, зокрема, у яких визначено, що оплата здійснюється за фактом отримання природного газу.

7.41.          Суд наголошує на тому, що відповідно до приписів частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

7.42.          Стаття 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

7.43.          Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

7.44.          За змістом пункту 21 розділу II Правил споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ на умовах, визначених договорами, а згідно з пунктом 19 розділу II цих Правил постачальник має право отримувати від споживача своєчасну оплату за природний газ відповідно до умов договору.

7.45.          У означеній скаржником постанові від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24  за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" до ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" щодо визнання недійсними пунктів договору постачання природного газу та внесення змін до нього, Верховний Суд зазначив, зокрема, таке:
"… - оплата за фактично поставлений природний газ відповідає положенням ЦК України, Закону України "Про ринок природного газу" та Правилам;
-          відповідні умови договору не становлять вкрай невигідного (кабального) характеру для позивача, а є загальноприйнятими правилами про те, що поставлений товар має бути оплачений;
-          здійснення розрахунку за фактично отриманий природний газ не може бути крайньою формою невигідного становища, оскільки розрахунки могли би проводитися за умовами передоплати, а не післяплати. Очевидним є те, що передоплата за ще неотриманий природний газ є більш невигідною для покупця у порівнянні з розрахунком за фактом вже отриманого природного газу;
-          отже, пункти Договору про здійснення розрахунків за фактично отриманий природний газ не становлять крайньої форми невигідності для позивача, а тому необґрунтованими є висновки про його недійсність з наведених підстав;
-          сам собою факт укладання договору на умовах, які позивач суб`єктивно вважає невигідними, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України. Відповідні висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 16.11.2021 у справі № 21/89б/2011 (913/630/20);
-          у Законі України "Про ринок природного газу" встановлено, що строки та порядок оплати є істотними умовами договору постачання природного газу. Відповідно, умови договору про порядок розрахунків мають регулюватись договором протягом всього часу його дії, а їх зміна можлива лише у спосіб, що визначений договором та/або законом;
-          згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.08.2021 у справі № 926/324/20, від 18.11.2021 у справі № 907/12/19, від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16, від 02.05.2018 у справі № 910/14411/16, умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки у такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому;
-          норма статті 233 ЦК України є імперативною та стосується виключно визнання недійсним правочину у разі його укладення під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Стаття 233 ЦК не передбачає зміни умов договору шляхом його доповнення у випадку укладення правочину під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах;
-          коли особа вважає умови укладеного договору невигідними, така особа має право ініціювати внесення змін до відповідних умов, однак такі зміни можуть буди внесені лише за згодою сторін, або на підставах, що визначені договором та/або Законом. Водночас запропонований позивачем та застосований судами підхід фактично нівелює встановлені приписами законодавства виключні підстави, за яких умови договору можуть бути змінені;
-          порядок зміни умов договору за рішенням суду врегульовано статтями 651 та 652 ЦК України; згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною; крім цього, згідно зі статтею 652 ЦК, договір може бути змінений у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. У разі істотної зміни обставин суд може змінити договір за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона;
-          отже, зміна договору за рішенням суду є винятковим заходом та здійснюється у виключних випадках, визначених статтями 651 та 652 ЦК України;
-          однак у спірних правовідносинах позивач не доводив і суди не встановлювали наявності підстав для зміни умов договору відповідно до частини першої статті 651 та статті 652 ЦК України".

7.46.          ПрАТ "Черкаське Хімволокно"  у касаційній скарзі також посилається на необхідність відступу від висновків Верховного Суду щодо впливу форми власності позивача на можливість констатації наявності тяжкої обставини, викладених у означеній вище постанові.

7.47.          Однак, Верховний Суд зазначає про те, що скаржник не наводить жодної норми права щодо застосування яких стосуються наведені ним висновки Верховного Суду, що свідчить про необґрунтованість доводів у цій частині.

7.48.          Також у вирішенні доводів скаржника у тому числі ураховуючи підстави касаційного оскарження (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України), Суд першочергово враховує те, що як вже зазначено вище, позивач звертаючись до суду з цим позовом поєднав два окремі самостійні способи захисту: 1) визнання недійсним договору (в частині порядку та строків здійснення оплати за фактично поставлений природний газ) та 2) внесення змін до договору шляхом його доповнення новими умовами.

7.49.          За змістом частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

7.50.          Відповідно до частини п`ятої статті 188 ГК України якщо судовим рішенням договір змінено, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

7.51.          Подібні положення закріплені у частині третій статті 653 ЦК України, згідно з якою якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

7.52.          Врахувавши ці норми закону, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що відповідно до наведених норм права застосування обраних позивачем способів захисту порушених, на його думку, прав, яке поєднує у собі вимоги про визнання недійсними пунктів договору і додаткових угод та внесення за рішенням суду на їх заміну інших умов, створює правову невизначеність у відносинах сторін щодо строків оплати природного газу з моменту укладення договору і до набрання судовим рішенням про внесення до договору змін законної сили.

7.53.          Разом із тим відповідно до статті 12 Закону "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

7.54.          Отже, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, умови договору про строки та порядок проведення розрахунків є відповідно до вимог Закону України "Про ринок природного газу" істотними умовами договору постачання природного газу та мають регулюватись договором протягом всього часу його дії, а їх зміна можлива лише у спосіб, що визначений договором та/або законом.

7.55.          Колегія суддів наголошує, що можливість внесення змін до договору в судовому порядку передбачена частиною другою статті 651 та частиною другою статті 652 ЦК України. При цьому, підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина друга статті 651 ЦК України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 ЦК України), інші випадки, встановлені договором або законом (частина друга статті 651 ЦК України).

7.56.          При цьому, Суд враховує, що у цій справі позивач не визначав підставами позову  положення статей 651 та 652 ЦК України, суд також не встановив наявності у спірних правовідносинах істотного порушення відповідачем Договору та / або істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при його укладенні. Усі заявлені позивачем вимоги ґрунтуються виключно на положеннях статті 233 ЦК України, яка, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції є імперативною та стосується виключно визнання правочину недійсним та не передбачає можливості зміни умов договору, шляхом його доповнення у випадку укладення правочину під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

7.57.          Як вже зазначено вище, позивач у касаційній скарзі не погоджується з цим висновком та на обґрунтування підстав для відступу від означеного вище висновку Верховного Суду зазначає те, що: стаття 233 ЦК України не містить заборони на заміну умов договору іншими умовами; можливість внесення змін до договору постачання природного газу передбачена Законом № 1730-VIII; позивач обрав належний спосіб захисту порушених прав у вигляді поєднання двох вимог: про визнання недійсним договору та внесення змін до договору; правовими підставами для внесення змін до спірного у цій справі Договору є частина друга статті 5 ГПК України, частина друга статті 16 ЦК України, а також Модельні правила європейського приватного права (DCFR), згідно з якими на прохання сторони, яка має право на розірвання, суд може, якщо це доцільно, змінити договір, щоб привести його у відповідність до того, про що можна було домовитися, якби дотримувалися вимоги добросовісності та чесності.

7.58.          Однак, Суд не бере до уваги та відхиляє ці твердження скаржника, оскільки: як правильно зазначив суд апеляційної інстанції норма, закріплена у статті 233 ЦК України, є імперативною та стосується виключно визнання недійсним правочину у разі його укладення під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а не зміни умов договору; положення Закону № 1730-VIII не передбачають можливості внесення змін до Договору постачання природного газу у зв`язку з необхідністю проведення врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за рахунок видатків державного бюджету. Чим і спростовуються твердження скаржника про те, що внесення змін до Договору обумовлене саме Законом № 1730-VIII.

7.59.          З огляду на викладене суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав у спірних правовідносинах для внесення змін до Договору, укладеного між сторонами у справі, шляхом його доповнення пунктами 5.1-1. та 5.8. у редакції, викладеній позивачем у позовній заяві, та про необґрунтованість позову в цій частині.

7.60.          При цьому, зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що відмова у задоволенні позову обґрунтована не з підстав неналежності та / або неефективності обраних позивачем способів захисту порушених прав, а з підстав того, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірних умов Договору недійсними, як і не доведено підстав для внесення змін до Договору.

7.61.          Суд зазначає про те, що позивач у цьому спорі обрав способи захисту порушеного права, які передбачені законом, а положення частини другої статті 5 ГПК України та частини другої статті 16 ЦК України визначають можливість визначення судом або особою, яка звертається до суду, іншого способу захисту порушених прав, ніж ті, що передбачені законом. Означені норми не визначають ні підстав для внесення змін до Договору, ні підстав для визнання правочину недійсним.

7.62.          Разом із тим, Модельні правила європейського приватного права (DCFR) не є обов`язковими для суду, що визнається самим скаржником у клопотанні про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

7.63.          Положення Модельних правил стосуються саме права, а не обов`язку суду, змінити Договір і виключно у випадку, коли виникає питання розірвання договору, а не питання визнання його недійсним, що також свідчить про нерелевантність передбаченої Модельними правилами ситуації до правовідносин у справі, що розглядається.

7.64.          Суд також враховує те, що положення Модельних правил європейського приватного права (DCFR) не були визначені позивачем правовою підставою позову, з огляду на що не бере до уваги твердження скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не застосував ці правила при вирішенні спору.

7.65.          З огляду на викладене Суд зазначає, що у спірних правовідносинах відсутнє питання щодо наявності у суду можливості вносити зміни до договорів постачання природного газу на прикладі модельних правил європейського приватного права (DCFR) на підставі частини другої статті 5 ГПК України, частини другої статті 16 ЦК України.

7.66.          Наведене також свідчить про відсутність у цій справі виключної правової проблеми з цього питання, а отже, і про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача та передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з цієї підстави.

7.67.          Щодо посилань скаржника на необхідність відступу від висновку Верховного Суду у застосуванні статей 3, 13 Закону України "Про ринок природного газу" про можливість вільного вибору постачальника у спірних відносинах, який викладений у постанові від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24, Суд вкотре наголошує на власній позиції про те, що право споживача вільно вибирати постачальника природного газу за цінами, що вільно встановлюються на ринку, визначено саме Законом України "Про ринок природного газу", про що обґрунтовано і зазначив Верховний Суд у означеній скаржником справі (№ 910/6198/24).

7.68.          На переконання колегії суддів, ці доводи касаційної скарги фактично зводяться не до відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права, а до заперечення самої норми права, що виходить за межі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

7.69.          Колегія суддів також враховує, що правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24, щодо питання застосування приписів статей 233, 651, 652 ЦК України у подібних правовідносинах є сталими, чіткими, зрозумілими. Означений висновок також підтримано Верховним Судом у постановах від 08.05.2025 у справі № 910/5620/24 , від 25.06.2025 у справі № 910/9287/24, від 08.07.2025 у справі № 910/6727/24 та від 10.07.2025 у справі № 910/11559/24 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від наведених висновків та передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

7.70.          Поряд із тим, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у вказаній ним постанові Верховного Суду, як і не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин такого відступлення, а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які свідчили б про помилковість такого висновку.

7.71.          Верховний Суд зауважує, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

7.72.          У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

7.73.          Однак, як вже зазначено, скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України належно не обґрунтував необхідності відступлення від висновків, викладених в означеній скаржником постанові Верховного Суду, у т.ч. і у наведених у пункті 7.64 цієї постанови, а також не навів вагомих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

7.74.          Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України також не отримала підтвердження під час касаційного провадження

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

7.75.          Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.76.          Аргументуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник, зокрема, зазначає про відсутність висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які наведено у пунктах 4.1.6. - 4.1.8. цієї постанови.

7.77.          Верховний Суд виходить з того, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, у чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права) та відсутності такого висновку.

7.78.          Зокрема, ПрАТ "Черкаське Хімволокно" вказує на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину першу статті 651, частину другу статті 16 ЦК України та частину другу статті 5 ГПК України, щодо застосування яких стосовно встановлених законом випадків зміни договору судом відсутній висновок Верховного Суду.

7.79.          Поряд із тим, як уже зазначалося вище, загальними підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина друга статті 651 ЦК України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 ЦК України). Також такими підставами є інші випадки, встановлені договором або законом (частина друга статті 651 ЦК України).

7.80.          При цьому, як вже було зазначено вище (пункт 7.59. цієї постанови)  положення частини другої статті 5 ГПК України та частини другої статті 16 ЦК України, на які посилається позивач, не визначають підстав / випадків для внесення змін до договору.

7.81.          Суд також вкотре наголошує, що чинне законодавство не визначає підставою внесення змін до договору постачання природного газу - необхідність проведення врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за рахунок видатків державного бюджету. Врегулювання такої заборгованості здійснюється на умовах та в порядку, визначених Законом № 1730-VIII, а не - шляхом внесення змін до договору постачання природного газу.

7.82.          З огляду на викладене вище, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав у спірних правовідносинах для внесення змін до Договору, укладеного між сторонами у справі, шляхом його доповнення пунктами 5.1-1. та 5.8. у редакції, викладеній позивачем у позовній заяві, та про необґрунтованість позову в цій частині.

7.83.          У вирішенні доводів касаційної скарги з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частин другої статті 28 ГПК України, колегія суддів також враховує, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з урахуванням конкретних обставин справи. Тобто на відміну від повноважень законодавчої гілки влади до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

7.84.          Разом із тим, зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник не обґрунтував у чому саме полягає неправильне застосування наведених скаржником норм права та не вказав, яким чином ці норми мають бути застосовані у спірних правовідносин.

7.85.          При цьому, Верховний Суд зауважує, що за результатами касаційного перегляду постанови суду апеляційної інстанції судом касаційної інстанції не встановлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення зазначеного судового рішення.

7.86.          З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що у справі, що розглядається, відсутні підстави для формування висновку Верховного Суду із зазначених скаржником питань, оскільки скаржник не обґрунтував необхідності його формування.

7.87.          Суд касаційної інстанції за результатами касаційного перегляду не встановив порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови.

7.88.          Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України також не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що, відповідно, виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

7.89.          Розглянувши клопотання ПрАТ "Черкаське Хімволокно" про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

7.90.          Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

7.91.          Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

7.92.          При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

7.93.          Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

7.94.          Однак, заявлене скаржником клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами. Позивачем у клопотанні не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій. 

7.95.          Наведені ПрАТ "Черкаське Хімволокно" у клопотанні обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах. Позиція позивача не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні. Зокрема, обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.

7.96.          За таких обставин Суд не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

7.97.          Крім того, як вже зазначено вище Верховний Суд, зокрема, в постановах від 19.02.2025 у справі № 910/6198/24, від 08.05.2025 у справі № 910/5620/24, від 27.06.2024 у справі № 910/17359/23, вже сформував правову позицію при розгляді спорів у подібних правовідносинах.

7.98.          Суд зазначає, що наведене у розділі 7 цієї постанови в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги позивача.

7.99.          Верховний Суд вважає частково прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

7.100.          У прийнятті даної постанови Суд керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

7.101.          Верховний Суд наголошує, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

7.102.          У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
8.1.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.2.          Згідно з частинами першою, другою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.3.          З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін.

9.          Судові витрати
9.1.          Згідно з приписами статті 129 ГПК України судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Черкаське Хімволокно" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі № 910/4359/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                           І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                          Ю. Власов

Суддя                                                                                                        І. Колос