УХВАЛА

26 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  904/1951/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»- не з'явився,

відповідача - Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» - не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2024 (суддя Євстигнеєва Н.М.) та
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2025 (головуючий суддя: Мороз В.Ф., судді: Іванов О.Г., Чередко А.Є.)
у справі № 904/1951/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз України», позивач, скаржник)
до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» (далі - АТ «ОГС «Криворіжгаз», відповідач)
про стягнення 25 653 167,81 грн.

ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ГК «Нафтогаз України» звернулося до суду з позовом до                               АТ «ОГС «Криворіжгаз» про стягнення 25 653 167,81 грн (з них: 13 656 867,94 грн основного боргу, 412 020,41 грн 3% річних, 316 006,91 грн інфляційних втрат,        5 712 940,49 грн пені та 5 555 332,06 грн штрафу) за неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 21.06.2022      № 101/ПГ-3275-ОРГМ (далі - договір) у частині повної та своєчасної оплати за поставлений природний газ.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2024 у справі № 904/1951/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2025, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у сумі                         13 656 867,94 грн, 3% річних у сумі 412 020,41 грн, інфляційні втрати у сумі          316 006,91 грн, пеню у сумі 2 856 470,25 грн та штраф у сумі 2 777 666,03 грн. У решті позову відмовлено.
Судові акти попередніх інстанцій мотивовані наявністю підстав для реалізації судом права на зменшення розміру пені та штрафу на 50%, оскільки таке зменшення, за висновком судів попередніх інстанцій, є справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, які мають юридичне значення.
У касаційній скарзі позивач, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2 856 470,25 грн і штрафу у сумі 2 777 666,03 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.
В обґрунтування підстави касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанції до спірних правовідносин норм права та без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі                         № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16.
Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 23.06.2025 32.2-01/1223 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 904/1951/24 у зв'язку з рішенням зборів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2025 № 10 про обрання суддю Ємця А.А. до Великої Палати Верховного Суду.
АТ «ОГС «Криворіжгаз» не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
ТОВ «ГК «Нафтогаз України» з клопотанням від 23.06.2025 просило Суд здійснити розгляд касаційної скарги у справі без участі представник позивача.
З огляду на те, що участь представників учасників справи у судовому засіданні не визнавалася обов'язковою, Суд вважав за можливе розглянути касаційну скаргу у справі за відсутності представника позивача.
Предметом касаційного оскарження є рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції виключно у частині зменшення розміру пені та штрафу (на 50% від заявленої позивачем суми), у зв'язку із чим Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Верховний Суд виходить із того, що сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої                        статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги ТОВ «ГК «Нафтогаз України» посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин приписів статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) при зменшенні розміру неустойки (пені, штрафу), передбаченого договором, на 50%, без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких наведений вище.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин. Так, у наведеній постанові задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов'язують визначати подібність правовідносин, Велика Палата конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», вказавши, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів.
Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункт 1 частини другої                   статті 287 ГПК України та пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі         № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16; від 05.06.2018 у справі        № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі                       № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов'язаних із правами й обов'язками сторін спору, регламентованими нормами права та/або умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб'єктів (видової належності сторін спору) й об'єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Суд, дослідивши касаційну скаргу ТОВ «ГК «Нафтогаз України», дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, які викладені у переліку касаційної скарги щодо застосування норм статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, з огляду на таке.
Так, під час розгляду цієї справи (№ 904/1951/24) судами попередніх інстанцій встановлено, що фактично доходи відповідача у 2022 році склали 2%, внаслідок фактичного падіння обсягів розподілу природного газу відповідно до затверджених у тарифі АТ «Криворіжгаз» (фактичні 862,31 млн м3/тарифні  874,34 млн м3) або 8,4 млн м3 без ПДВ. Відповідно недоотримання доходів з січня по липень 2023 року внаслідок фактичного падіння обсягів розподілу природного газу згідно із затвердженими у тарифі АТ «Криворіжгаз» склало 24% (фактичні 387,30 млн м3 /тарифні 510,03 млн м3) або 66,23 млн м3 без ПДВ. Крім того, 28.07.2023 НКРЕКП ухвалено постанову № 1388 «Про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ «Криворіжгаз», яка набрала чинності з 01.08.2023. Таким чином, з 01.08.2023 у відповідача відсутні кошти, отримані за рахунок надання послуг розподілу природного газу, передбачені структурою тарифу. Вказане свідчить про скрутне матеріальне становище боржника, про що наявний звіт про фінансові результати за 2023 рік, звіт про рух грошових коштів за 2023 рік, баланс станом на 31.12.2023 та звіт про власний капітал за 2023 рік. Відповідне зменшення пені та штрафу, за висновками судів попередніх інстанцій, беручи до уваги розумний баланс інтересів сторін у справі та застосовуючи принцип пропорційності, є доцільним. Вказане відповідатиме принципам розумності, справедливості та унеможливлюватиме ситуацію, коли штрафні санкції виступають каральною санкцією для боржника у зобов'язанні (відповідача у справі), покладаючи на нього несправедливо непомірний тягар, який є невідповідним обсягу порушеного зобов'язання.
Водночас у справі № 908/1453/14 (на неврахування висновків якої посилається скаржник) Верховний Суд вказав, що суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. У зазначеній скаржником справі Верховний Суд погодився із судами попередніх інстанцій, які відмовили відповідачу у зменшенні розміру пені на 90%, зокрема з огляду на те, що позивач мав борг по заробітній платі та податковий борг. Водночас під час розгляду справи № 904/1951/24 попередніми інстанціями не встановлено наявності поданих судам позивачем доказів його неплатоспроможності, погіршення фінансового стану та ускладнення провадження господарської діяльності. Ані зміст касаційної скарги, ані оскаржувані судові рішення не свідчать про протилежне. З огляду на це, доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій при зменшенні розміру пені не врахували інтереси обох сторін, у т.ч. і позивача, є необґрунтованими.
Щодо посилань позивача на неврахування судами попередніх інстанцій, висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі        № 922/1010/16, Суд визнає аргументи скаржника в цій частині необґрунтованими, оскільки у відповідній постанові не розглядалося питання зменшення неустойки згідно з положеннями частин першої та другої             статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, що виключає її релевантність до правовідносин, які є предметом цього спору.
Стосовно доводів скаржника про необхідність дотримання судом принципу розумності, добросовісності та справедливості при застосуванні неустойки та її зменшенні, оскільки за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, несправедливим щодо кредитора, то Верховний Суд звертає увагу на наявність послідовної та сталої практики з цього питання, зокрема, на висновки постанови об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду  від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Так, об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22, висновки якої є останньою правовою позицією Верховного Суду у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки судом у межах дискреційних повноважень, зазначила, що розмір, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити.
Отже, наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки залежить від фактичних обставин, які встановлені судами у справі.
Попередні судові інстанції у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції (№ 904/1951/24), оцінивши за своїм внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази, з урахуванням розумного балансу інтересів сторін, визнали підстави для зменшення пені та штрафу на 50% достатніми.
У свою чергу, у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями у справі № 904/1951/24 не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень                   статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.
У цій справі суди попередніх інстанцій реалізували свої дискреційні повноваження, передбачені статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, та, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини і докази у справі, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення неустойки на 50%.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що застосування судами попередніх інстанцій у розгляді справи № 904/1951/24 положень зазначених норм матеріального права в контексті наявності підстав для зменшення неустойки у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин цієї конкретної справи, поведінки учасників спірних правовідносин, а також оцінки наданих до суду доказів, що входили до предмета доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому зазначені справи є неподібними за змістовним критерієм.
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, - не знайшли свого підтвердження.
Щодо інших аргументів касаційної скарги, то такі стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій та спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі.
При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід'ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності.
Отже, категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає у тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
За наведених обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою          ТОВ «ГК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі № 904/1951/24.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі № 904/1951/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                          І. Колос

Суддя                                                                                          І. Бенедисюка

Суддя                                                                                          І. Булгакова