ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  903/693/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 

за участю представників:
позивача - Потапенка В. С.,
відповідача  - Шульженка Д. Ю., 
третьої особи - Пикалюка В. Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 (судді: Петухов М. Г. - головуючий, Гудак А. В., Олексюк Г. Є.) і рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 (суддя Гарбар І. О.) у справі
за позовом Волинської обласної військової (державної) адміністрації
до Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Адміністрація Державного історико-культурного заповідника "Стародавній Володимир",
про зобов`язання повернути майно,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У липні 2024 року Волинська обласна військова (державна) адміністрація (далі - Волинська ОВА) звернулася до Господарського суду Волинської області з позовом до Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" (далі - Релігійна організація) про зобов`язання відповідача повернути позивачеві культові будівлі, розташовані у м. Володимирі, на вул. Соборній, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок із дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом їх звільнення та підписання відповідного акта приймання-передачі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача немає правових підстав для користування пам`яткою архітектури національного значення, яка належить до державної власності, оскільки строк дії договору від 07.10.2019 № 101 про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, розташованого за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27 (далі - договір від 07.10.2019), закінчився 01.07.2024. 
1.2. У відзиві на позов відповідач проти його вимог заперечив, посилався, зокрема, на недобросовісність поведінки позивача щодо відмови у продовженні спірного договору, який, як вважав відповідач, є договором оренди.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 позов задоволено. 
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідач користується спірним майном без будь-якої правової підстави, оскільки термін дії спірного договору закінчився, а відповідач не вжив заходів з повернення майна позивачеві у встановленому законом та договором порядку, чим порушив права позивача. Суд відхилив як помилкові твердження відповідача, що договір від 07.10.2019 має бути або є продовженим на новий строк на підставі Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна"; зазначив про недоведення відповідачем наявності будь-яких "правомірних очікувань" чи "законних сподівань" на подальше безоплатне чи платне користування спірним майном, а тому його неправомірна і суперечлива поведінка щодо неповернення державі майна, небажання привести користування майном у відповідність до вимог чинного законодавства, не може породжувати "правомірних очікувань", як і не може перешкоджати власникові у здійснення ним своїх правомочностей щодо  такого майна.
2.2. Згідно з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 змінено шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку та змінюючи мотиви судового рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції проаналізував правову природу договору від 07.10.2019 та установив, що умови цього договору опосередковують правовідносини з безоплатного користування державним майном, що за своєю суттю відповідає умовам договору позички, укладеного між позивачем та відповідачем більше ніж на 3 роки. Оскільки цей договір було укладено на строк більше ніж на три роки, то, як установив, апеляційний господарський суд, він підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації, чого проте сторонами на порушення приписів статей 793, 794 Цивільного кодексу України у наведеному випадку здійснено не було. Звідси суд апеляційної інстанції констатував, що договір від 07.10.2019 в силу приписів статті 220 Цивільного кодексу України є нікчемним. Суд також урахував те, шо вимогу про визнання договору від 07.10.2019 дійсним у порядку, передбаченому частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України, заявлено не було. Отже, відповідач займає спірні будівлі неправомірно і зобов`язаний їх повернути. При цьому апеляційним господарським судом були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2024 у справі №  911/638/23, від 10.04.2024 у справі № 924/318/23, від 26.11.2024 у справі № 927/394/23, від 16.01.2025 у справі № 924/395/23.
2.3. Згідно з ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.04.2025 виправлено описку у вступних, мотивувальних та резолютивних частинах ухвал від 05.08.2024, 03.09.2025, 17.09.2024, 01.10.2024, 31.10.2024 та рішенні від 12.11.2024 у справі № 903/693/24, та зазначено, що слід вважати правильною назву відповідача: "Релігійна організація "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви"".
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Релігійна організація звернулася з касаційною скаргою (з урахуванням її уточненої редакції) до Верховного Суду, в якій просить застосувати позовну давність та відмовити у позові з підстав спливу позовної давності; здійснити заміну відповідача у справі на належного відповідача - Релігійну організацію "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви"; скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 903/693/24 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пунктів 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, по-перше, ухвалення судових рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 щодо застосування положень статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у подібних правовідносинах, а саме те, що сам факт реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є підставою для набуття права власності і суд повинен встановити правоустановчий документ, який підтверджує право власності; від 31.08.2022 у справі № 754/8280/20 щодо застосування положень статей 1212- 1215 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах і в інших постановах Верховного Суду, висновки яких зазначено у тексті касаційної скарги. По-друге, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, з таких питань: вихід апеляційного суду за межі заявлених підстав та предмета позову, задоволення позову, який не заявлявся позивачем; можливість заявлення відповідачем позовної давності у апеляційній та касаційній інстанції, якщо суд апеляційної інстанції вийшов за межі підстав та предмета позову; правильна кваліфікація подібних договорів: позичка, оренда чи це змішаний договір із елементами позички та оренди; входження до предмета доказування належності подібних культових історичних будівель на праві власності державі та якими доказами це повинно підтверджуватися.
3.2. Волинська ОВА у відзиві на касаційну скаргу не погоджується з її доводами, просить залишити без змін оскаржені рішення та постанову у справі, а касаційну скаргу - без задоволення як необґрунтовану та безпідставну. 
3.3. У судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю виклику у судове засідання третьої особи у справі -   ОСОБА_1 для заслуховування його пояснень, який, як вважає заявник, набув вказаного статусу автоматично в силу подання ним апеляційної скарги на рішення суду як незалученої до участі у справі особи. Однак підстав для задоволення цього клопотання колегія суддів не вбачає, зважаючи на імперативні положення статті 300 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких Верховний Суд не вправі встановлювати обставини, які не були встановлені у рішеннях судів попередніх інстанцій, а його повноваження обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги. 
У контексті наведених аргументів заявника колегія суддів суду касаційної інстанції також звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, який подав апеляційну скаргу, та про які конкретно, і у разі встановлення судом відповідних обставин такий суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (частина 2 статті 50 Господарського процесуального кодексу України). Водночас, як свідчать матеріали справи, ухвали про залучення до участі у справі ОСОБА_1 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (частина 4 статті 50 Господарського процесуального кодексу України) суд не постановляв, водночас згідно з ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 провадження у справі № 903/693/24 було зупинено до розгляду касаційної скарги Релігійної організації на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 903/693/24 Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду.
3.4. Разом з тим від Релігійної організації надійшло клопотання про зупинення розгляду справи на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у провадженні Північно-західного апеляційного господарського суду перебуває справа № 903/693/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (особи, яка не брала участі у справі) на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у цій справі. Проте колегія суддів суду касаційної інстанції залишає це клопотання без задоволення, позаяк наведені заявником мотиви не підпадають під визначені процесуальним законом обов`язкові умови для зупинення провадження у справі на підставі положень пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено зупиненння провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Крім того, як уже зазначалося, наразі згідно з ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 зупинено провадження у справі № 903/693/24 до розгляду Верховним Судом касаційної скарги Релігійної організації на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у цій справі № 903/693/24.
3.5. Щодо викладеного у касаційній скарзі клопотання скаржника здійснити заміну відповідача у справі на належного відповідача - Релігійну організацію "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви", то колегія суддів його також відхиляє за необґрунтованістю та відсутністю правових підстав для такого та звертає увагу заявника на те, що згідно з ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.04.2025 було виправлено описку у вступних, мотивувальних та резолютивних частинах ухвал від 05.08.2024, 03.09.2025, 17.09.2024, 01.10.2024, 31.10.2024 та рішенні від 12.11.2024 у справі № 903/693/24, та зазначено, що слід вважати правильною назву відповідача: "Релігійна організація "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви"".
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 
4.2. Як свідчать матеріали справи та установив суд апеляційної інстанції, 07.10.2019 між Волинською обласною державною адміністрацією (у тексті договору - державна організація) та релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського (користувач) підписано договір № 101 про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходиться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27.
Згідно з пунктом 1 вказаного договору державна організація передає, а користувач приймає у безоплатне користування культові будівлі, розташовані у м. Володимир-Волинський на вул. Соборній, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), що є державною власністю. Склад і вартість майна, що передає користувачу згідно з цим договором: Свято-Успенський собор - 7 352 780 грн (без ПДВ), будинок з дзвіницею - 7 107 463 грн (без ПДВ) та мури з брамами - невідома.
Для передачі і повернення майна сторони утворюють комісію, головою призначається представник державної організації (пункт 2 договору).
Відповідно до пункту 4 договору від 07.10.2019 майно вважається повернутим державній організації із дати підписання сторонами акта приймання-передачі.
За змістом пункту 6 вказаного договору користувач зобов`язується допускати представників державної організації для проведення перевірки цільового використання майна; у разі припинення цього договору повернути майно в належному стані, не гіршому, ніж під час передачі його у користування, з урахуванням фізичного зносу, або у стані, обумовленому цим договором.
У пункті 16 договору зазначено, що він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 01.07.2024; дія договору може бути продовжена за згодою сторін.
За актом приймання-передачі від 07.10.2019 № 1 до договору 07.10.2019 користувач прийняв в безоплатне користування вказане майно. Акт є невід`ємною частиною договору від 07.10.2019 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю.
Отже, як установив суд апеляційної інстанції, строк дії договору становить 4 роки 8 місяців та 25 днів.
29.03.2024 керівник Свято-Успенського кафедрального собору УПЦ м. Володимира митрополит Володимир (Мельник К. П.) звернувся з заявою до Волинської ОВА, в якій просив надати шляхом укладення відповідного договору в письмовій формі релігійній громаді Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви можливість користуватися пам`ятками архітектури національного значення, що розташовані на вул. Соборній, 25, 27 в м. Володимирі Волинської області, Свято-Успенським собором, будинком з дзвіницею та мурами з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3) насамперед на безоплатній основі, а у випадку відмови у такому - надати релігійній громаді можливість користування цими пам`ятками архітектури національного значення на відповідній строковій оплатній основі (оренди) з розміром річної орендної плати на рівні 0,01 % від вартості орендованого майна, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки (без урахування податку на додану вартість).
Волинська ОВА у листі від 24.04.2024 вих. № 3473/2-24 у відповідь на вказане звернення повідомила, зокрема, про те, що згідно з частиною 2 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна України"  від 03.10.2019 № 157-ІХ (далі - Закон № 157-ІХ), введеного в дію з 01.02.2020, забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку. Таким чином, договір від 07.10.2019 до введення в дію Закону № 157-ІХ, зберігає свою чинність та продовжує діяти до моменту закінчення строку, на який його було укладено - до 01.07.2024, та, відповідно, цей договір не може бути продовжений за згодою сторін. Волинська ОВА також зазначила, що з огляду на викладене, цей договір буде припинено з 01.07.2024, а тому принагідно просила делегувати представника від Релігійної організації до складу комісії з повернення майна, як це передбачено пунктом 2 договору; у випадку відсутності повідомлення про делегування представника, за принципом "мовчазної згоди" до складу комісії буде включено керівника Релігійної організації.
На виконання розпорядження начальника Волинської ОВА від 24.06.2024 № 273 "Про заходи щодо приймання-передачі культових споруд" і пунктів 2, 4, 5, 11, 13, 16 договору від 07.10.2019 згідно з наказом директора департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОВА від 25.06.2024 № 409 утворено та затверджено комісію з приймання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, що розташовані у м. Володимирі, на вул. Соборній, 25, 27, Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира до Волинської ОВА.
У листі від 25.06.2024 вих. № 1387/02.3-14/2-24 Департамент культури, молоді та спорту Волинської ОВА письмово поінформував настоятеля релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира митрополита Володимира про те, що 01.07.2024 о 10:00 прибуде комісія з приймання-передачі культових споруд, зазначених у договорі.
В подальшому, 01.07.2024 користувачем забезпечено доступ до об`єктів культурної спадщини. За результатами їх огляду було запропоновано митрополиту Володимиру (Мельнику К. П.) Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира підписати акт приймання-передавання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, розташованих у м. Володимирі, на вул. Соборній, 25, 27, - Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади до Волинської ОВА, однак він відмовився від підписання акта.
За фактом відмови користувача щодо повернення державного майна за актом приймання-передавання, комісією складено акт фіксації відмови від підписання акта приймання-передавання спірних культових споруд.
4.3. Оскільки спірні будівлі не були повернуті відповідачем, позивач звернувся до суду з цим позовом у справі.
4.4. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції змінив мотивувальну частину рішення господарського суду першої інстанції про задоволення позову, виклавши його мотивувальну частину у редакції своєї постанови, а резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишив без змін.
4.5. За частиною 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.6. Апеляційний господарський суд з`ясував, що Свято-Успенський кафедральний собор - об`єкт культурної спадщини національного значення і є державною власністю. Майновий комплекс пам`ятки охоплює Свято-Успенський собор (мур) 1156 року, будинок із дзвіницею (мур) 1494 року і мури з брамами 17 століття. Успенський собор (Мстиславів храм) (1156 рік) є пам`яткою архітектури України, входить до державного реєстру Національного культурного надбання (реєстраційний номер № 803) і охороняється державою.
Також суд зазначив, що передбачене статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції, що діяла на час підписання договору від 07.10.2019) право відповідача використовувати державне майно - Свято-Успенський собор, будинок із дзвіницею, мури з брамами реалізовано шляхом надання цього майна у безоплатне користування відповідача на договірних засадах.
4.7. Аналізуючи правову природу договору, підписаного сторонами, апеляційний господарський суд виснував, що умови підписаного договору опосередковують правовідносини з безоплатного користування державним майном, що за своєю суттю відповідає характеру позички.
Відповідно до статті 827 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на час підписання договору від 07.10.2019) за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.
У частині 3 статті 828 Цивільного кодексу України унормовано, що договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу.
За змістом статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
При цьому стаття 794 вказаного Кодексу (у відповідній редакції) встановлювала обов`язок державної реєстрації договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менше ніж на три роки.
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, що передбачено частиною 1 статті 210 Цивільного кодексу України.
4.8. Здійснюючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки умовами договору від 07.10.2019 визначено, що такий договір укладено строком понад три роки, то у розумінні статей 793 та 794 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент підписання договору), спірний договір підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації. Проте всупереч законодавчим нормам договір від 07.10.2019 не був нотаріально посвідчений та не була здійснена його державна реєстрація.
За умовами частини 1 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Отже, невиконання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору має наслідком його нікчемність в силу прямого припису закону. 
Відповідно до положень частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, установлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
За змістом частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно зі статтею 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Нікчемний правочин є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою відповідно до свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 915/1567/21, від 18.09.2024 у справі №904/1710/23, від 11.07.2024 у справі № 905/1081/23.
Водночас апеляційний господарський суд установив, що вимогу про визнання договору від 07.10.2019 дійсним у порядку, передбаченому частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України, відповідачем заявлено не було.
4.9. Встановлені апеляційним господарським судом фактичні обставини справи свідчать про нікчемність договору від 07.10.2019 з огляду на приписи статті 220 Цивільного кодексу України, який, як установив суд, не створює юридичних наслідків для його сторін у виді виникнення прав та обов`язків за таким правочином, у тому числі, не породжує у відповідача речового права (права користування) Свято-Успенським собором, будинком із дзвіницею, мурами з брамами, власником яких є держава в особі Волинської ОВА.
4.10. Звідси суд апеляційної інстанції констатував, що у наведеному випадку відсутня правова підстава для відповідача в користуванні спірним культовим майном.
4.11. Також суд апеляційної інстанції установив, що відповідач не повернув позивачеві вказане державне майно і воно надалі перебуває у його користуванні; обраний позивачем спосіб захисту у спосіб зобов`язання відповідача повернути зазначені об`єкти відповідає належному способу захисту, тому наявні підстави для задоволення цього позову.
Наведені висновки апеляційного господарського суду відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.04.2024 у справі №  911/638/23, від 10.04.2024 у справі № 924/318/23, від 26.11.2024 у справі № 927/394/23, від 16.01.2025 у справі № 924/395/23, які ним були враховані під час апеляційного розгляду справи з огляду на положення частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
4.12. Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, скаржник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
4.13. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 щодо застосування положень статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене апеляційним господарським судом правозастосування та його висновки, покладені в основу постанови у цій справі, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, по-перше, положеннями вказаної норми суд не керувався, ухвалюючи постанову у справі. У наведеному випадку, суд апеляційної інстанції установив обставини приналежності спірного майна до об`єктів культурної спадщини національного значення державної форми власності, і зазначив, що цього не заперечувалося учасниками справи. По-друге, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. По-третє, постанови у вказаних справах ухвалені за інших обставин справи, ніж у справі, яка розглядається. Так, у справі № 910/10987/18 спір стосувався звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором, забезпечених іпотекою. У справі № 916/675/15 спір стосувався правомірності прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу ФОП в оренду земельної ділянки для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки та укладення договору оренди земельної ділянки без проведення земельних торгів. У справі № 911/3594/17 спір стосувався правомірності прийняття виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Київської області рішення щодо надання згоди на реєстрацію права спільної власності територіальних громад сіл, селищ Баришівського району на 28/100 частини будівлі. Висновки у зазначених справах виокремлені скаржником із контексту судових рішень, при цьому не ураховані викладені в рішеннях правові позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору в контексті досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин.
Водночас колегія суддів визнає необґрунтованими посилання скаржника на частково процитовані ним постанови Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 754/8280/20 (у спорі про стягнення передоплати), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (у спорі, що стосувався земель фермерського господарства, права члена фермерського господарства на приватизацію земельної ділянки), позаяк підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини в цих справах і в справі, що розглядається, не є подібними. Звідси висновки у них не суперечать висновкам, покладеним в основу оскарженої постанови у справі, в якій подано касаційну скаргу.
Як уже зазначалося, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи щодо нікчемності договору від 07.10.2019 та, відповідно, відсутності у Релігійної організації правових підстав для користування спірним державним майном, висновки суду про необхідність його повернення відповідачем власникові, тобто задоволення негаторного позову відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, є обґрунтованими. Посилання суду на положення статті 1212 Цивільного кодексу України не впливає і не спростовує висновків суду, які услугували підставою для задоволення вимог заявленого позову, та не свідчить про вихід суду апеляційної інстанції за межі позову.
У контексті наведеного колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування апеляційним господарським судом у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, в якій подано касаційну скаргу, встановлені судом апеляційної інстанції, оскаржувана постанова не суперечить правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.
Водночас колегія суддів відхиляє посилання скаржника на необхідність застосування Верховним Судом позовної давності, позаяк згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Тому норми Цивільного кодексу України, які регулюють наслідки спливу строків позовної давності, не підлягають застосуванню при вирішенні позову позивача у цій справі. До того ж згідно з положеннями частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, однак у цій справі відповідач в порядку положень вказаної норми не заявляв про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. 
Також колегія суддів за встановлених судом апеляційної інстанції обставин нікчемності спірного договору відхиляє аргументи відповідача про автоматичне продовження дії такого договору в силу закону, оскільки, як уже зазначалося, нікчемний правочин не створює юридичних наслідків.
Доводи скаржника фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків суду апеляційної інстанції, покладених в основу судового рішення про задоволення позову та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи та оцінкою наявних у справі доказів. Однак з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції до повноважень Верховного Суду не належить переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи.
З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови у справі з цієї підстави.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.14. Поза тим, колегія суддів визнає необґрунтованими посилання скаржника як на підставу касаційного оскарження на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Так, колегія суддів зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №    908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №    916/1828/22, від 30.05.2023 у справі №    918/707/22, від 23.05.2023 у справі №    910/10442/21, від 12.11.2020 у справі №    904/3807/19.
Водночас, скаржник в касаційній скарзі не наводить жодних норм права щодо яких відсутній висновок про їх застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, поданих сторонами доказів на обґрунтування своїх вимог і заперечень, та підстав для задоволення позову. Він лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній правовий висновок суду касаційної інстанції, та у цій частині фактично зводяться до незгоди скаржника із прийнятими судовими рішеннями та спонукання суду касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена й пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту      5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею      300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку апеляційного господарського суду щодо наявності підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржена у справі постанова підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційне провадження за касаційною скаргою Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви", відкрите в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" залишити без задоволення.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 903/693/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                                     Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                                      Н. О. Багай
                                                                                                             Ю. Я. Чумак