УХВАЛА
18 серпня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/11294/23 (910/12345/24) 
Суддя Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                                                                  Огороднік К.М.

перевіривши касаційну скаргу арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича

на рішення Господарського суду міста Києва  від 26.02.2025
та на постанову   Північного  апеляційного господарського суду від 08.07.2025

у справі   №  910/11294/23 (910/12345/24)
за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю
"Фінансова компанія "Толкфін" арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича
до   1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія
"Толкфін"
            2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів   Акціонерне товариство "Укргазвидобування"
про  визнання недійсним правочину боржника
в межах справи № 910/11294/23
про банкрутство

В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду міста Києва  від 26.02.2025 у задоволенні позовної заяви розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Толкфін" арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Толкфін" - 1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал" - 2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Акціонерне товариство "Укргазвидобування" про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 04.12.2023 до договору відступлення прав вимоги №08/09/23 від 08.09.2023, відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 апеляційну скаргу арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі                             № 910/11294/23 (910/12345/24), залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі № 910/11294/23 (910/12345/24), залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі № 910/11294/23 (910/12345/24)залишено без змін.

29.07.2025 через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича з доданими до неї матеріалами на  рішення Господарського суду міста Києва  від 26.02.2025 та на постанову   Північного  апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі №  910/11294/23 (910/12345/24), в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення; ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено у Законі України "Про судовий збір".

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 року  становить 3 028 грн.

Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду, касаційних скарг у справі про банкрутство становить 200 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, за подання до Верховного Суду касаційної скарги скаржник мав сплатити судовий збір в сумі   6 056 грн.  (3028 грн х 200%).
Водночас Верховний Суд зауважує, що з 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку. У зв`язку з цим, статтю 4 Закону України "Про судовий збір" було доповнено частиною третьою, згідно з якою при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відтак, оскільки касаційна скарга подана в електронній формі - через підсистему "Електронний суд", розмір судового збору за подання касаційної скарги із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження його ставки становить 4  844,80 грн.  (6 056  грн. х 0,8).
Однак, в матеріалах касаційної скарги надісланої скаржником  відсутній документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених  законом порядку і розмірі.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.
Згідно з абзацом першим частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Приписами частини 3 статті 311 ГПК України   передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених)   статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої   статті 287 ГПК України.
При цьому правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акту, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Обґрунтовуючи свою правову позицію скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій при ухвалені оскаржуваних судових рішень  невірно застосовано положення  ст.42  КУзПБ, ст.ст. 3, 13 ЦК України, без врахування правових висновків щодо застосування у подібних відносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду  від 03.07.2019 у справі                       № 369/11268/16-ц, Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 904/1907/15, від  11.07.2024 у справі   № 922/2154/22 (922/3792/23).
Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої ст. 287 ГПК України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Всупереч вищенаведеному, скаржником не зазначено конкретну норму права, яку на його думку, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги, оскільки вказане свідчитиме про порушення судом принципу змагальності сторін.
Суд касаційної інстанції  в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права  (частина перша  статті 300 ГПК України).
Відповідно до частин 2, 5 ст. 292 та ст. 174 ГПК України, у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 290 цього Кодексу, така скарга залишається без руху, про що суддею-доповідачем постановляється відповідна ухвала із зазначенням строку на усунення скаржником недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху.

З огляду на викладене, касаційна скарга подана без додержання відповідних вимог процесуального законодавства, а тому підлягає залишенню без руху на підставі ч. 2 статті 292 ГПК України.
Керуючись статтями 174, 234, 235, 290,  292 ГПК України,  статті 4,7,8  Закону України "Про судовий збір" Верховний Суд,   - 

У Х В А Л И В:
1.Касаційну скаргу арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича на рішення Господарського суду міста Києва  від 26.02.2025 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі №  910/11294/23 (910/12345/24) - залишити без руху.

2.Надати арбітражному керуючому Мусієнку Олегу Ігоровичу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху, а саме: сплатити судовий збір за подання касаційної скарги  у розмірі 4 844,80 грн.і надати Суду відповідні докази здійснення такої сплати; виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України та зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

3. Роз`яснити скаржнику у справі №910/11294/23 (910/12345/24), що невиконання вимог цієї ухвали є підставою для повернення касаційної скарги. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Касаційного господарського суду 
у складі Верховного Суду                                                                 Огороднік К.М.