?
УХВАЛА
04 червня 2025 року 
м. Київ
cправа №  914/768/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,
секретаря судового засідання - Денисевича А. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 (колегія суддів: Скрипчук О. С., Орищин Г. В., Матущак О. І.) у справі
за позовом керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атріум Естейт" про стягнення пайового внеску, 
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атріум Естейт" до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору,
за участі прокурора - Готка Ю. О.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог 
1.          Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області (далі - Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Департамент) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атріум Естейт" (далі - ТОВ "Атріум Естейт") пайового внеску в розмірі 8   383   661,43 грн.
2.          Позовна заява мотивована тим, що на виконання вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" 03.05.2019 між Департаментом та ТОВ "Атріум Естейт" укладено договір про пайову участь № 104 при будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями громадського обслуговування, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією на вул. Стрийській, 45 у м. Львові. Проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконав.
3.          В свою чергу ТОВ "Атріум Естейт" звернулося до суду зі зустрічним позовом до Департаменту про визнання цього договору недійсним.
4.          Зустрічна позовна заява мотивована тим, що Статутом ТОВ "Атріум Естейт" встановлено повноваження виконавчого органу (директора) на укладання правочинів, сума яких не перевищує 100   000,00 грн, а також на підписання платіжних документів, пов`язаних з розпорядженням грошових коштів на вказану суму. Спірний правочин є значним.
5.          Позивач за зустрічним позовом вказує, що отримавши інформацію про судову справу про стягнення заборгованості, яка виникла за договором про пайову участь від 03.05.2019 № 104, засновник товариства виніс рішення від 03.06.2022, яким визнав вказаний договір таким, що укладений директором ТОВ "Атріум Естейт" з перевищенням повноважень, без надання згоди на його укладення учасником, який володіє 100 % статутного капіталу, в порушення вимог статті 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
6.          У зв`язку з наведеним позивач за зустрічним позовом просить визнати договір про пайову участь від 03.05.2019 № 104 недійсним з підстав перевищення повноважень директора на його укладення, а також відмовити у задоволенні первісного позову як такого, що ґрунтується на підставі недійсного договору. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
7.           16.04.2019 ТОВ "Атріум Естейт" звернулось до Департаменту з листом № 10-14, в якому просило провести розрахунок пайового внеску на об`єкт будівництва ТОВ "Атріум Естейт" житлового комплексу з вбудованими приміщеннями громадського обслуговування, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією на вул. Стрийській, 45 у м. Львові.
8.           03.05.2019 між Департаментом в особі директора департаменту Кулинич Ірини Вікторівни, що діє на підставі положення, та ТОВ "Атріум Естейт" (замовник за договором), в особі директора Сук Олега Володимировича (далі - Сук О. В.), що діє на підставі статуту, укладено договір про пайову участь №   104 будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями громадського обслуговування, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією на вул. Стрийській, 45 у м. Львові, за яким замовник зобов`язався здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску на умовах і у порядку, передбаченому цим договором. 
9.          Згідно з пунктом 2.1 договору замовник зобов`язаний здійснити будівництво об`єкта містобудування відповідно до погодженої проектно-кошторисної документації з дотриманням державних будівельних норм і правил та інших нормативних вимог у визначені терміни.
10.          Відповідно до пункту 2.2 договору замовник зобов`язаний сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова в сумі 9   383   661,43 грн: 1 000 000,00 грн - по 20.12.2020, 8 383 661,43 грн - по 20.12.2021 (але не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію). 
11.          Листом від 26.01.2022 № 2301-вих-7443 Департамент повідомив ТОВ "Атріум Естейт" про заборгованість у сумі 9   383   661,43 грн із сплати пайового внеску у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова згідно із договором про пайову участь від 03.05.2019 №104.
12.          Рішенням № 03-06/2022 учасника ТОВ "Атріум Естейт" від 03.06.2022 визнано договір про пайову участь від 03.05.2019 № 104, який укладений між Львівською міською радою та ТОВ "Атріум Естейт", таким, що підписаний директором товариства Суком О. В. на загальну суму 9   383   661,43 грн з перевищенням повноважень, без надання згоди на його укладення учасником, який володіє 100   % статутного капіталу товариства в порушення вимог статті 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" щодо укладання значних правочинів. Зобов`язано директора товариства Сука О. В. вжити невідкладних заходів щодо визнання недійсним договору про пайову участь від 03.05.2019 № 104.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
13.          Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2023 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Атріум Естейт" на користь Департаменту 8   383   661,43 грн заборгованості. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
14.          Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що враховуючи норми чинного законодавства у ТОВ "Атріум Естейт" наявний обов`язок щодо сплати пайового внеску на підставі пункту 2.2 договору про пайову участь від 03.05.2019 № 104 в сумі 8   383   661,43 грн.
15.          Щодо зустрічних позовних вимог, то суд першої інстанції вказав, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що Департамент, укладаючи спірний договір, діяв недобросовісно чи достеменно знав про відсутність у виконавчого органу ТОВ "Атріум Естейт" необхідного обсягу повноважень. 
16.          Постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 рішення місцевого господарського суду скасовано, постановлено нове рішення - про відмову у первісному позові і задоволення зустрічного.
17.          Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки договір про пайову участь від 03.05.2019 № 104 в преамбулі містив чітку вказівку про те, що директор ТОВ "Атріум Естейт" Сук   О.   В. діє на підставі статуту, то при укладанні спірного договору Департамент мав ознайомитись зі змістом статуту в частині повноважень директора товариства на укладання цього договору, а також щодо наявності обмежень при укладанні виконавчим органом товариства значних правочинів, сума яких перевищує 100 000,00 грн, лише за наявності попередньої згоди Загальних зборів учасників на укладання відповідних правочинів. 
18.          За висновком апеляційного суду, оскільки ціна договору становила 9   383   661,43 грн, тому директор ТОВ "Атріум Естейт" не мав жодних повноважень на підписання оспорюваного договору, при цьому в матеріалах справи відсутні докази вчинення ТОВ "Атріум Естейт" дій, спрямованих на виконання договору, тобто відсутні докази його схвалення відповідачем за первісним позовом. 
Короткий зміст касаційної скарги 
19.          У касаційній скарзі заступника керівника Львівської обласної прокуратури просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, а рішення місцевого суду - залишити в силі. 
20.          Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої   статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на ухваленні апеляційним судом оскаржуваної постанови без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, а саме:
-          у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №   908/4550/15, від 26.08.2021 у справі №   910/7995/19, про те, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.
-          у постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 654/524/19, від 05.09.2019 у справі №   638/2304/17, про те, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим;
-          у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 757/33392/16 про те, що законодавчо передбачені способи захисту цивільних прав не повинні використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання певних зобов`язань або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили; 
-          у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 572/2848/17 про те, що Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" установлено, що саме на замовника покладено обов`язок взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури цього населеного пункту шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є теж є обов`язком замовника.
21.          Узагальнено доводи скаржника зводяться до того, що:
-          до повноважень Департаменту не входить перевірка права директора ТОВ "Атріум Естейт" на підписання спірного договору, оскільки це внутрішні корпоративні відносини між директором та товариством; 
-          Департамент не знав та не міг знати про наявність обмежень повноважень директора ТОВ "Атріум Естейт" на укладання спірного договору, протилежного позивачем за зустрічним позовом не доведено;
-          апеляційним судом не встановлено, які саме права позивача за зустрічним позовом порушено укладанням спірного договору про пайову участь з урахуванням того, що укладання такого договору відповідно до вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" було обов`язковим; 
-          метою зустрічного позову є не захист прав та інтересів ТОВ "Атріум Естейт", а затягування судового розгляду справи за позовом Прокурора про стягнення заборгованості за договором або уникнення відповідальності за невиконання умов договору;
-          задовольняючи зустрічний позов, апеляційний суд не взяв до уваги клопотання Прокурора про застосування до зустрічних позовних вимог наслідків спливу позовної давності; вказане питання апеляційним судом не досліджувалось, а в оскаржуваній постанові апеляційного суду висновки та мотиви незастосування позовної давності до зустрічних позовних вимог відсутні. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
22.          Сторони не скористалися наданим їм статтею 295 ГПК України правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу.
Підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
23.          Предметом зустрічних позовних вимог у даній справі є вимога ТОВ "Атріум Естейт" про визнання недійсним договору про пайову участь від 03.05.2019 № 104, як такого, що укладений директором товариства Суком О. В. з перевищенням повноважень, за відсутності відповідного рішення Загальних зборів ТОВ "Атріум Естейт" про надання попередньої згоди виконавчому органу товариства на укладання договору на суму, яка перевищує 100 000,00 грн, тобто з порушенням вимог статті 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 241 ЦК України. 
24.          При цьому спірним у даній справі є питання щодо презумпції обізнаності третьої особи з наявністю обмежень керівника юридичної особи на укладання відповідного правочину з огляду на посилання у договорі на статут цієї юридичної особи, як обставини, в силу якої обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи та є підставою для недійсності правочину, укладеного виконавчим органом юридичної особи з перевищенням повноважень. 
25.          Задовольняючи зустрічний позов, апеляційний суд виходив з того, що спірний договір про пайову участь від 03.05.2019 № 104 в преамбулі містить чітку вказівку про те, що директор ТОВ "Атріум Естейт" Сук О. В. діє на підставі статуту, тому при укладанні цього договору Департамент мав ознайомитись зі змістом статуту в частині повноважень директора товариства на укладання цього договору, а також щодо наявності обмежень при укладанні виконавчим органом товариства значних правочинів.
26.          Такий висновок апеляційний суд зробив з посиланням на постанову Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, де зазначається таке: "Як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника й контрагента; вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин".
27.          Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2024 у справі №   757/23249/17 дійшла аналогічного висновку, що "160. У питанні обізнаності контрагента із повноваженнями особи, яка підписує договір, слід в тому числі виходити з того, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (з таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 05.11.2019 у справі № 908/2604/18, від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17 та від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16)".
28.          Проаналізувавши та дослідивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку передати вказану справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 302 ГПК України у зв`язку з необхідністю відступити від висновку про застосування норми права, а саме частини третьої статті 91 та статті 241 ЦК України, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № № 757/23249/17 провадження № 14-95цс22, виходячи з такого. 
29.          Так, за змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
30.          У статті 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
31.          Частинами першою, другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
32.          Відповідно до частин першої, другої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.
33.          Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 
34.          Згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
35.          Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
36.          У постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 910/7995/19 зазначено, що за змістом положень статей   92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.
37.          При цьому Верховний Суд визначив дві обов`язкові умови для визнання такого правочину недійсним: обізнаність контрагента про наявність відповідного обмеження повноваження; відсутність подальшого схвалення правочину.
38.          У постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19 вказано, що суди мають встановити або реальну обізнаність третьої особи про наявність обмежень, або виходити із правової презумпції, що за всіма обставинами контрагент за договором не міг про них не знати. 
39.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц зазначалося, що з огляду на приписи статей 92, 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.
40.          Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.
41.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц дійшла висновку, що "… для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання".
42.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17 виснувала, що: "У питанні обізнаності контрагента із повноваженнями особи, яка підписує договір, слід в тому числі виходити з того, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (з таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 05 листопада 2019 року у справі № 908/2604/148, 20 лютого 2018 у справі № 906/100/17, 12 червня 2018 року у справі № 927/976/17 та 26 лютого 2019 року у справі № 925/1453/16) ".
43.          Тобто, у цій справі Велика Палата Верховного Суду вдалася до тлумачення положень спірного договору щодо того, чи свідчить положення договору про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства, про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом у частині, яка стосується відповідних повноважень.
44.          Тлумачення договору здійснюється судом за правилами частин третьої, четвертої статті 213 ЦК України, а саме:
"3. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
4. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення".
45.          Буквальний (граматичний) зміст положення на зразок "товариство в особі голови правління ОСОБА_1, діючого на підставі статуту" означає лише, що ОСОБА_1 діє на підставі статуту; цей вираз сам по собі, у відриві від інших обставин справи, не свідчить про обізнаність іншої сторони зі статутом повністю чи в певній частині. У багатьох випадках, особливо якщо договір стосується звичайної ділової практики юридичної особи, цей вираз може не означати обізнаності іншої сторони договору, а бути лише елементом стандартного формулювання договору. 
46.          Водночас зазначення такого положення може в деяких випадках свідчити про таку обізнаність залежно від певної сфери відносин та звичаїв ділового обороту. Наприклад, у банківській сфері відносин, особливо у кредитних договорах, подібне формулювання означає ознайомлення банком зі статутом позичальника, а вивчення банком статуту контрагента належить до усталеного звичая ділового обороту.
47.          Тобто, не можна посилання у договорі на те, що особа діє на підставі статуту, у будь-якому випадку ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом, оскільки буквальний (граматичний) зміст цього положення означає тільки, що сторона вказує підставу повноважень (довіреність, статут), чи здійснюється самопредставництво, а чи то представництво за довіреністю, але це не покладає обов`язки ознайомлення зі статутом на контрагента і не презюмується, що він ознайомлений зі статутом. 
48.          Щодо змістовного значення виразу на зразок "товариство в особі голови правління ОСОБА_1, діючого на підставі статуту", то його загальне тлумачення на користь прирівнювання до обов`язку контрагента ознайомитися зі статутом та презумпції, що він ознайомлений зі статутом, суперечить також частині першій статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".
49.          Так, пунктом 13 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" встановлено, що в Єдиному державному реєстрі містяться, серед іншого, такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, як дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.
50.          Частиною першою статті 10 цього Закону передбачено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
51.          Частиною третьою статті 10 цього Закону передбачено, що якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
52.          Таким чином, законодавець чітко та зрозуміло передбачив презумпцію достовірності внесених до Єдиного державного реєстру відомостей з метою використання їх, зокрема у господарському обороті. Відповідно добросовісний контрагент відповідної юридичної особи має право розраховувати та покладатися на правдивість відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру без додаткового ознайомлення зі статутом підприємства-контрагента.
53.          У цьому вбачається сутність заявницького принципу державної реєстрації, реалізація якого покладає на заявника ризики неповідомлення/неповного повідомлення державного реєстратора про наявні обмеження службових осіб заявника і наслідки невиконання заявником цих вимог не можуть покладатися на контрагента. 
54.          Більш того, реалізація заявницького принципу державної реєстрації вже стало та послідовно застосовується судами щодо Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" таким чином, що саме на заявника покладаються ризики неповідомлення/неповного повідомлення державного реєстратора щодо наявних речових прав та їх обтяжень, а на контрагента (покупця) не покладається обов`язок додаткової перевірки наявності усіх правопідтверджуючих документів щодо майна.  
55.          Вказане вище відповідає також загальним рекомендаціям, наведеним у Директиві Європейського парламенту і Ради (ЄС) 2017/1132 від 14.06.2017, щодо деяких аспектів корпоративного права (див., зокрема, статтю 9 Директиви щодо дій органів товариства та його представництва).
56.          Загалом в межах звичайної повсякденної ділової практики за звичаями ділового обороту сторони не вимагають одна від одної надання ані статуту, ані фінансової звітності. Якщо ж відносини сторін виходять за такі межі, зокрема, якщо договір стосується особливо цінного майна, якщо наявні обставини, які можуть викликати сумнів в законності договору, що укладається, то залежно від обставин справи засади розумності та добросовісності (стаття 3 ЦК України) можуть вимагати від сторони договору особливого рівня обачливості, зокрема в частині одержання від іншої сторони певних документів. 
57.          Питання про те, чи слід вважати особу такою, що знала чи мала знати про перешкоди законному укладенню договору, вирішуються судом у конкретній справі залежно від її обставин. 
58.          Висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17, фактично покладають на кожну сторону договору у будь-якому разі обов`язок витребовувати та вивчати статутні документи контрагента (принаймні в частині повноважень діяти від його імені без довіреності) з метою уникнення можливості визнання сторони недобросовісною. Такий підхід призведе до ускладнення та сповільнення господарської діяльності у виді укладення правочинів, виходить з презумпції недобросовісності контрагента, що не відповідає основним засадам цивільних правовідносин. 
59.          У той же час у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-62цс16 зазначено таке: "Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України). 
З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства". 
60.          Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
61.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17 сформулювала висновки, що: "Відповідно до змісту статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням своїх повноважень та не схвалений у подальшому довірителем, є таким правочином, зміст якого безпосередньо суперечить імперативному правилу цієї статті, а отже, й не відповідає загальній вимозі чинності правочинів, передбаченій в частині першій статті 203 ЦК України. Водночас, учасником правочину є сторона правочину. Повноваження представника спрямовані на реалізацію волі особи, яку він представляє. Якщо представник діє із перевищенням повноважень та його дії не отримують наступного схвалення особи, яку він представляє, слід вважати, що також має місце порушення частини третьої статті 203 ЦК України, оскільки правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до вільного волевиявлення учасника правочину, а саме воля та волевиявлення є однією із визначальних засад під час здійснення будь-яких цивільно-правових дій. Тобто дії представника в інтересах особи, яку він представляє з перевищенням повноважень, не ґрунтуються на волі особи, в інтересах якої він діяв. За таких умов зміст договору не відповідає вимогам частин першої, третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, що є підставою для визнання такого правочину недійсним". 
62.          Однак посилання на положення статті 241 ЦК України не свідчить про її застосування до спірних правовідносин.
63.          Водночас у пунктах 118, 120, 121 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц зазначено таке: "Відповідно до частин першої, другої статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. За змістом зазначених положень якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, не був схвалений особою (зокрема, юридичною особою в особі органу, уповноваженого надавати згоду на вчинення правочину), то такий правочин не створює, не змінює і не припиняє цивільні права та обов`язки особи в силу закону. Натомість у разі наступного схвалення такого правочину він вважається укладеним з моменту його вчинення. Водночас недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Договір, який не укладено, не може бути визнаний недійсним; наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено; при цьому такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, пункти 7.18, 7.21)".
64.          При цьому у постанові від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17 Велика Палата Верховного Суду від висновків, сформульованих у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц не відступила.
65.          Відповідно до частини четвертої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
66.          Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина перша статті 303 ГПК України).
67.          Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
68.          З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
69.          Так, відступленням від висновку треба розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
70.          Наведені вище норми процесуального права зобов`язують колегію суддів у разі необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, передати справу на її розгляд.
71.          Правовідносини у справі 914/768/22 та у справі № 757/23249/17 є подібними, адже у кожній із цих справ заявлені позовні вимоги про недійсність договору з огляду на вчинення правочину представником юридичної особи з перевищенням повноважень і до питань, які судам слід було з`ясувати у кожній із цих справ належить питання про те, чи зумовлює зазначення у спірному договорі про вчинення керівником юридичної особи дій на підставі статуту саме по собі обізнаність третьої особи-контрагента про наявні в статуті обмеженні для юридичної особи та 
72.          У цій справі суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки договір про пайову участь від 03.05.2019 № 104 в преамбулі містив чітку вказівку про те, що директор ТОВ "Атріум Естейт" Сук   О.   В. діє на підставі статуту, то при укладанні спірного договору Департамент мав ознайомитись зі змістом статуту в частині повноважень директора товариства на укладання цього договору, тобто, застосував той самий підхід, що й Велика Палата Верховного Суду у справі № 757/23249/17, за яким: "У питанні обізнаності контрагента із повноваженнями особи, яка підписує договір, слід в тому числі виходити з того, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента". 
73.          Застосування такого підходу вочевидь нівелює виключення, передбачене частиною третьою статті 92 ЦК України, для контрагента - третьої особи, спричиняє результат, за яким саме юридична особа, представник якої діяв недобросовісно, покладає на третю особу - контрагента негативні наслідки власної недобросовісної поведінки, не враховує законодавчі зміни, за якими діє заявницький принцип державної реєстрації та презумпція достовірності внесених до Єдиного державного реєстру відомостей з метою використання їх, зокрема у господарському обороті. Відповідно добросовісний контрагент відповідної юридичної особи має право розраховувати та покладатися на правдивість відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру без додаткового ознайомлення зі статутом підприємства-контрагента.
74.          З огляду на виконання функцій із забезпечення сталості та єдності судової практики справа №   914/768/22 підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно із частиною четвертою статті 302 ГПК України, оскільки колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17, вказавши натомість, що посилання у договорі на те, що особа діє на підставі статуту, не можна у будь-якому випадку ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом, оскільки буквальний (граматичний) зміст цього положення означає тільки, що сторона вказує підставу повноважень (довіреність, статут), чи здійснюється самопредставництво, а чи то представництво за довіреністю, але це не презюмує, що вона ознайомлена зі статутом та не покладає на третю особу в будь-якому разі обов`язки ознайомлення зі статутом. Питання про те, чи слід вважати особу такою, що знала чи мала знати про перешкоди законному укладенню договору, вирішуються судом у конкретній справі залежно від її обставин та природи договору. 
Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Справу № 914/768/22 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                     Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                     Г. М. Мачульський

Суддя                                                                                                     Л. І. Рогач