УХВАЛА

19 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/6772/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтон Трейд» (далі - ТОВ «Синтон Трейд», позивач) - не з`явився,

відповідача - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк», відповідач, скаржник) - Мартинюк Є.В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ «Укргазбанк»
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 (головуюча - суддя Головіна К.І.)
та постанову  Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (головуючий - суддя Буравльов С.І, судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В.) 

у справі 
за позовом ТОВ «Синтон Трейд»
до ПАТ «Укргазбанк»,
про визнання недійсним одностороннього правочину,

ВСТАНОВИВ:

1. ТОВ «Синтон Трейд» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Укргазбанк» про визнання недійсним одностороннього правочину щодо розірвання договору банківського рахунку.

1.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно в односторонньому порядку розірвав укладений сторонами договір банківського рахунку від 03.09.2021 (далі - Договір) на підставі абзацу 3 пункту 1 статті 15 статті Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення».

2. Господарський суд міста Києва рішенням від 12.12.2024, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 15.04.2025 залишив без змін, позов задовольнив. 

3. ПАТ «Укргазбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2025, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

4. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми процесуального права без урахування висновків щодо застосування норм права (статті 3, 75, 86, 216, 236 ГПК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №755/16464/20, від 12.07.2023 у справі №910/5080/21, 10.12.2019 у справі №910/6356/19, від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, від 06.07.2022 у справі №918/539/16 (правильним є постанова від 07.07.2022), від 27.02.2023 у справі №904/5875/15; об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц.

5. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/6772/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М.,            Ємця А.А.

6. Ухвалою Верховного Суду від 16.05.2025 відкрито касаційне провадження у справі №910/6772/24 за касаційною скаргою ПАТ «Укргазбанк» на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 04.06.2025 у зв`язку з обранням судді                     Ємця А.А. до Великої Палати Верховного Суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/6772/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуюча), Бенедисюк І.М., Булгакова І.В.

8. Відзив від ТОВ «Синтон Трейд» до Суду не надійшов.

9. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

10. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

11. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

12. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено у касаційній скарзі), покладається на скаржника.
13. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

14. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції. 

15. Скаржник означив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

16. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у контексті підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №910/6772/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

17. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

18. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

19. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

20. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

21. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

22. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

23. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

24. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

25. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

26. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

27. Так, за доводами касаційної скарги, суди попередніх інстанцій застосували норми процесуального права без урахування висновків щодо застосування норм права (статті 3, 75, 86, 216, 236 ГПК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №755/16464/20, від 12.07.2023 у справі №910/5080/21, 10.12.2019 у справі №910/6356/19, від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, від 06.07.2022 у справі №918/539/16 (правильним є постанова від 07.07.2022), від 27.02.2023 у справі №904/5875/15; об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц.

28. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

29. У справі №755/16464/20  предметом спору були вимоги про поділ майна подружжя. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 1/2 частини виконаного зобов`язання за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї з метою придбання спірної квартири. В матеріалах справи відсутні платіжні документи на підтвердження самостійного погашення позивачем кредитної заборгованості після припинення з кінця 2004 року шлюбних відносин із відповідачем, тому суд констатував неможливість встановити погашену самостійно позивачем суму кредиту, використаного в інтересах сім`ї, задля подальшого установлення підстав поділу боргового зобов`язання. Верховний Суд у постанові дві 05.10.2021, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про задоволення позову, погодився із ним, що установивши на підставі письмових доказів, зокрема виписки за кредитним договором, обставини сплати позивачем у період з 07.04.2003 до 05.06.2006 платежів на загальну суму 45 293,74 доларів США, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 21 700,00 доларів США на відшкодування частини виконаного зобов`язання за кредитним договором. Вирішуючи питання щодо дослідження виписки за кредитним договором як доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд врахував виключне значення такого доказу для правильного вирішення справи та те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

30. Колегія суддів установила, що в постанові від 12.07.2023 у справі №910/5080/21, де предметом позову було внесення зміни до державного контракту; позовні вимоги обґрунтовувано істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні контракту, що призвело до неможливості дотримання його умов; істотна зміна обставин зумовлена встановленням карантину на всій території України у зв`язку з пандемією COVID-19, які позивач не міг передбачити чи усунути після їх виникнення, Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що суд першої інстанції позов задовольнив, визначивши наведені позивачем обставини та докази такими, що підтверджують наявність підстав для внесення змін до контракту в частині строків поставки продукції, тоді як апеляційний господарський суд рішення місцевого господарського суду скасував з посиланням на ненадання позивачем доказів, які підтверджують істотну зміну обставин, що впливають на своєчасне виконання ним зобов`язань за контрактом. Однак, наведені висновки апеляційного господарського суду за результатом перегляду рішення місцевого господарського суду та оцінки заявлених вимог позивача Суд визнав передчасними та помилковими, зробленими без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення питання наявності/відсутності підстав для внесення змін до контракту. У вказаній постанові Верховний Суд сформулював висновки щодо застосування статей 86, 236, 269 ГПК (в аспекті процесуального обов`язку суду належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування). 

31. У справі №753/11000/14-ц предметом позову було стягнення боргу за договором купівлі-продажу квартири. Позовні вимоги мотивовані порушенням умов договору купівлі-продажу, яке має прояв у несплаті відповідачем повної вартості квартири. Постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц залишено без змін рішення апеляційного суду, яким відмовлено в задоволенні позову про стягнення з відповідачів коштів за договором купівлі-продажу квартири з урахуванням 3% річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Об`єктом дослідження касаційного суду були обставини сплати покупцем квартири її вартості. Суд вказав, що рішення суду у іншій справі № 6-26110св12 про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії не має преюдиціального значення для справи № 753/11000/14-ц про стягнення коштів, тому що відповідач не був учасником у справі № 6-26110св12.

31.1. Об`єднана палата у постанові від 18.04.2018 виклала, зокрема, такі висновки: «Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доводяться при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні, тому немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. У разі преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображено в мотивувальній частині судового акта».

32. У справі №910/6356/19, на яку посилається скаржник, розглядався спір про визнання укладеним між сторонами договору оренди земельної ділянки у запропонованій позивачем редакції, посилаючись на положення статей 16 ЦК України, статей 9, 12, 116, 122-124, 134 Земельного кодексу України, статей 181, 187 Господарського кодексу України та статті 16 Закону України «Про оренду землі».

32.1. Надаючи правову оцінку належності обраного Товариством способу захисту, суди попередніх інстанцій, з якими також погодився Верховний Суд, зазначили, що ухвалення у іншій справі № 17/386-36/14-51/197-34/114-10/544 судового рішення про зобов`язання відповідача укласти договір та пред`явлення цього рішення до примусового виконання не призвело до відновлення порушених прав позивача, оскільки судове рішення не було виконано через неможливість такого виконання без участі Ради (боржника), яка ухилялася від виконання зазначеного судового рішення та відмовляється від укладення з позивачем відповідного договору оренди землі, натомість у цій справі позивач обрав спосіб захисту у виді визнання договору укладеним, який є належним і таким, що призводить до відновлення порушеного права позивача. У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій достеменно встановили і скаржник (Рада) не заперечує наявності взаємного волевиявлення позивача (ініціювання процедури одержання земельної ділянки в оренду, звернення із пропозицією щодо укладення договору, подання позову) і відповідача (рішення Київради № 994/1655) на виникнення правовідносин оренди стосовно спірної земельної ділянки. Верховний Суд зазначив, що оскільки у цьому випадку йдеться про ухилення органу місцевого самоврядування від фактичного виконання власного рішення, а також судового рішення, що набрало законної сили, яким Раду було зобов`язано виконати наведений обов`язок, то з урахуванням суті порушеного права та специфіки правовідносин, з яких виник спір, ефективним способом захисту права позивача набути в оренду спірну земельну ділянку є саме визнання укладеним договору оренди землі, що призведе до реального відновлення порушеного права Товариства.

32.2. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.12.2019 у справі №910/6356/19, на неврахування якого в межах наведеної підстави касаційного також вказує скаржник, правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

33. У справі №910/12842/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про стягнення суми банківської гарантії, у постанові від 12.03.2019 погодився з висновками судів про те, що Банк неправомірно відмовив Підприємству у виплаті за гарантією, оскільки пред`явлена позивачем вимога відповідала умовам цієї гарантії та є доведеним неналежне виконання постачальником умов договору поставки, а вимога позивача по виплаті не перевищувала передбачену гарантією суму. 

33.1.  Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 зазначив, що також вважає безпідставним посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на те, що на порушення норм процесуального закону оскаржувана постанова прийнята за відсутності відповідача, повідомленого належним чином про час та місце розгляду справи, так як представник Банку з правом на зайняття адвокатською діяльністю цього ж дня попередньо був змушений прийняти участь в засіданнях Господарського суду міста Києва у справах №910/12807/18 та №44/610-б-43/145, але апеляційний суд клопотання відповідача про відкладення розгляду цієї справи не задовольнив, що, на думку скаржника, є обов`язковою підставою для скасування постанови, оскільки, по-перше, за змістом пункту 5 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, тоді як в даному випадку відповідач навіть не заперечує факт відповідного повідомлення. По-друге, апеляційний суд, відхиляючи клопотання Банку про відкладення розгляду справи, цілком обґрунтовано зазначив, що у разі відсутності представника з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні господарський суд має виходити з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

33.2. Верховний Суд зазначив, що апеляційним судом також враховано, що відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявний відзив позивача на апеляційну скаргу і участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про те, що апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

34. У справі №361/8331/18 фізична особа звернулася до суду з позовом до іншої фізичної особи про стягнення суми авансового платежу у зв`язку з розірванням попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позивач вказував, що за взаємною згодою сторін розірвано попередній договір, проте відповідач відмовився повертати всю суму авансового платежу. 

34.1. Верховний Суд постановою від 01.10.2020, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову. Суд зазначив, що встановивши, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу земельної ділянки, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передала відповідачу кошти у розмірі 401 422,50 грн, що на дату підписання зазначеного попереднього договору в еквіваленті становило 15 000 дол. США, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкта нерухомого майна, однак договір купівлі-продажу земельної ділянки не був укладений, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення зі відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу.

34.2. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 сформував такий висновок: «Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору». Суд зазначив, що виходячи з доводів касаційної скарги, причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника відповідача є надання переваги участі у розгляді іншої справи. Отже, оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

35. Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №918/539/16 предметом судового розгляду була скарга керівника Сарненської окружної прокуратури на дії державного виконавця Сарненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів). Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції та передано скаргу на розгляд суду першої інстанції, у постанові від 07.07.2022 Верховний Суд погодився з висновком апеляційного господарського суду про те, що суд першої інстанції, обмежившись лише посиланням на те, що неотримання скаржником постанови про закінчення виконавчого провадження не перешкоджало своєчасному зверненню за захистом своїх порушених прав з огляду на відкритий доступ до автоматизованої системи виконавчого провадження, дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для визнання наведених скаржником причин пропуску процесуального строку поважними.

35.1. Колегія суддів суду касаційної інстанції щодо доводів скаржника про те, що не його було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, тому суд апеляційної інстанції повинен був відкласти розгляд справи, а натомість розглянув скаргу, чим на думку скаржника, порушив його право на судовий захист, зазначила, що ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2022, якою розгляд скарги призначено на 10.03.2022, повідомлено учасників справи, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, тобто явка учасників справи не визнавалася обов`язковою. При цьому відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж, розгляд апеляційної скарги ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 та від 28.08.2021 був призначений на 26.08.2021 та 08.09.2021 відповідно, ТОВ «Селищанський гранітний кар`єр» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому навело заперечення щодо апеляційної скарги, про що зазначено в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції.

36. У справі №904/5875/15 предметом позову були вимоги прокурора в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Фізичної особи-підприємця про повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати за землю. Верховний Суд, залишаючи без змін ухвалу суду апеляційної інстанції про зупинення провадження у справі, у постанові від 27.02.2023, на яку також посилається скаржник, зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про неможливість подальшого розгляду цієї справи з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають її подальшому розгляду, до вирішення по суті іншої справи №212/2276/16-а, з огляду на що, правомірно, на підставі пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України зупинив провадження у справі №904/5875/15, що розглядається, до вирішення по суті та набрання законної сили рішенням у адміністративній справі № 212/2276/16-а. Верховний Суд зазначив, що  за змістом пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Так, відповідні обставини можуть мати місце у випадку, коли господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог. У разі застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України, за вимогами статті 234 ГПК України, у мотивувальній частині ухвали повинно бути зазначено, зокрема, обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали. Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 917/349/20). Крім того, необхідно зауважити, що зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього (такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №917/131/19, від 20.07.2020 у справі №910/11236/19, від 15.05.2019 у справі №904/3935/18, від 10.06.2019 у справі №914/1983/17, від 16.01.2020 у справі №908/1188/19).

37. У справі №910/6772/24, що переглядається, предметом позову є визнання недійсним одностороннього правочину щодо розірвання договору банківського рахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно в односторонньому порядку розірвав укладений сторонами договір банківського рахунку на підставі абзацу 3 пункту 1 статті 15 статті Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення».

37.1. Задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли висновку про те, що відповідач не надав будь-яких належних, допустимих та вірогідних доказів у розумінні статей 73, 76-79 ГПК України на підтвердження наявності правових підстав для розірвання договору банківського рахунку шляхом вчинення ним одностороннього правочину.

37.2. Суди встановили таке:
- на адресу банку надійшов запит Кіровоградської обласної прокуратури № 10/1-2751вих-2410/1-858-21 від 15.04.2024 про надання інформації стосовно операцій за рахунком ТОВ «Синтон Трейд» за період з 01.01.2020 до 12.04.2024, оскільки здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42021120000000088 від 27.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених частиною другою статті 212 Кримінального кодексу України, в ході якого було встановлено надходження грошових коштів від ТОВ «Синтон Трейд»;
- відповідач вказав, що на підставі вказаного запиту банком була проведена внутрішня перевірка діяльності ТОВ «Синтон Трейд», за результатами якої у банку виникли обґрунтовані підозри вважати діяльність позивача підозрілою у зв`язку з наявністю індикаторів підозрілості фінансових операцій/критеріїв ризику ВК/ФТ, зокрема: контрагентами позивача є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація (ФГ «Слобожанський агросоюз», якому банк відмовив у підтриманні ділових відносин); зняття великих сум готівкових коштів; наявна негативна інформація в офіційних джерелах про клієнта (запит Кіровоградської обласної прокуратури); ненадання банку документів та відомостей, необхідних для здійснення належної перевірки;
- відповідач не надав суду матеріалів проведеної перевірки, на підставі яких він зробив висновок про підозрілість фінансових операцій позивача. Також в матеріалах справи відсутнє рішення банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами внутрішньої перевірки чи рішення спеціально уповноваженого органу стосовно операції позивача, та дотримання банком законодавчо визначеного порядку дій банку відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»;
- із запиту обласної прокуратури не вбачається, що кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбачене частиною другою статті 212 Кримінального кодексу України, було відкрите стосовно ТОВ «Синтон Трейд»;
- із листа Офіса Генерального прокурора № 25/3-779вих-24 від 07.05.2024, наданого позивачем, вбачається, що за результатами опрацювання масиву даних ЄРДР станом на 07.05.2024 кримінальних проваджень, у яких містяться відомості про можливе застосування заходів кримінально-правового характеру до ТОВ «Синтон Трейд», не встановлено. 

38. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, такі висновки зроблені судами попередніх інстанцій на підставі встановлених ними фактичних обставин у цій конкретній справі, виходячи зі змісту позовних вимог та наданих сторонами доказів у справі та доводів. Суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили предмет (визнання недійсним одностороннього правочину щодо розірвання договору банківського рахунку), окреслені у позові підстави позову, надані та зібрані у справі докази, які в ній наявні, за правилами статті 86 ГПК України у їх сукупності і вірогідності, з урахуванням статей 73-79 ГПК України, і дійшли висновку про доведеність позовних вимог.

39. Проаналізувавши судові рішення у справах №755/16464/20, №910/5080/21, №910/6356/19, №910/12842/17, №361/8331/18, №918/539/16; №904/5875/15;  №753/11000/14-ц, Суд вважає, що посилання скаржника на правові висновки, викладені у зазначених ним постановах Верховного Суду у цих справах, здійснено у справах з неподібними правовідносинами, оскільки, судові рішення у вказаних справах та у справі, що переглядається Судом, прийняті за різних предметів (поділ майна подружжя, внесення зміни до державного контракту, стягнення боргу за договором купівлі-продажу квартири, визнання укладеним договору оренди земельної ділянки, стягнення суми банківської гарантії, стягнення суми авансового платежу, скарга на дії ДВС, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати за землю, та в цій  справі визнання недійсним одностороннього правочину щодо розірвання договору банківського рахунку), підстав позову, способів захисту та кола доказування, а також фактичних обставин справи, що відповідно вплинуло на застосування судами вказаних скаржником норм процесуального права, що свідчить про різну правову природу спірних правовідносин.

40. Верховний Суд бере до уваги, що у справі №755/16464/20 спір розглядався між фізичними особами за правилами цивільного процесуального законодавства, у справі ж, яка переглядається, спір розглядався між юридичними особами за правилами господарського судочинства. Вирішуючи питання щодо дослідження виписки за кредитним договором як доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд у справі №755/16464/20 врахував виключне значення такого доказу для правильного вирішення справи та те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

41. Верховний Суд зауважує, що у справах №753/11000/14-ц, №910/6356/19, на які посилається скаржник, Верховний Суд сформував висновки на підставі конкретних обставин, які встановлювалися господарськими судами під час дослідження питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування приписів частини четвертої статті 75 ГПК України. При цьому, як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу № 910/6772/24 не застосовували приписи статті 75 ГПК України.

42. У постановах Верховного Суду у справах №910/12842/17, №361/8331/18, №918/539/16 Судом досліджувалось питання правомірності розгляду судами справи за відсутності її учасника. Водночас, у справі №910/6772/24, що переглядається, таке питання перед судом апеляційної інстанції не постало. Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції залишив без розгляду клопотання відповідача про долучення доказів на підставі частини другої статті 207 ГПК України, оскільки заявник не надав доказів неможливості подання до суду першої інстанції клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи №910/6772/24 з причин, які об`єктивно не залежали від нього.

42.1. Колегія суддів зазначає, що норми процесуального права, зокрема, положення статті 269 ГПК України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.

42.2. Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

42.3. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

42.4. Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи №916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи №909/965/16, від 26.02.2019 зі справи №913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - відповідача). 

42.5. При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій. 

42.6. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

42.7. Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

43. Верховний Суд зазначає, що зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що надані докази суди не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позову. Висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову у цій справі зроблені на підставі встановлених судами обставин та оцінки зібраних доказів. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

44. Верховний Суд зауважує, що судом задоволено позовні вимоги з їх доведеністю, а господарське судочинство ґрунтується на засадах змагальності (стаття 13 ГПК України). 

45. Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що висновки у наведених скаржником постановах та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаних справах скаржник послався, виокремивши його із контексту судових рішень, не врахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин, предмету спору, підстав, характеру спірних правовідносин та кола доказування, в контексті досліджуваних судами у вказаній справі доказів, порядку їх надання та причини їх невчасного подання, а також встановлених на підставі них обставин.

46. Відтак, проаналізувавши зміст наведеної вище постанови Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в тому числі через призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах не так (у інший спосіб), колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, означених у пункті 4 цієї ухвали, у подібних правовідносинах, і не свідчать про подібність правовідносин, а зводяться до незгоди з оцінкою судами наявності підстав для задоволення позовних вимог, що свідчить про неподібність цих справ зі справою, що переглядається з точки зору суб`єктного складу учасників, предмету, підстав спору, способів захисту, об`єктів та предметів правового регулювання спірних правовідносин, умов застосування правових норм, фактично-доказової бази, юридично-значущих фактів та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм процесуального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

47. Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

48. Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 51)).

49. Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №755/16464/20, від 12.07.2023 у справі №910/5080/21, 10.12.2019 у справі №910/6356/19, від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, від 07.07.2022 у справі №918/539/16, від 27.02.2023 у справі №904/5875/15; об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц за відсутності подібності правовідносин.

50. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

51. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду (пункт 4 цієї ухвали) та, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №910/6772/24.

52. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №910/6772/24 4на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

53. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

54. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

55. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

56. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

57. Верховний Суд у прийнятті цієї ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від resjudicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано. 

58. У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

59. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

60. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

61. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steelandothers v. The United Kingdom»).

62. У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

63. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постанову  Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2025  у справі №910/6772/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Булгакова